УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 755/13531/23
провадження № 51-6536ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді                         ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року щодо останнього, 
встановив:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) не судимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Також вироком вирішено питання щодо обрання обвинуваченому запобіжного заходу, щодо початку обчислення строку обрахування відбування покарання, процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду, 21 липня 2023 року приблизно о 19:10 ОСОБА_5 перебував за адресою: м. Київ, проспект Миру, 15-А, де, діючи умисно, з хуліганських спонукань, з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, нехтуючи загальноприйнятими правилами і нормами поведінки в суспільстві, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, почав словесно ображати нецензурною лайкою ОСОБА_6 , яка перебувала в громадському місці.
У подальшому за вищевказаною адресою прибув ОСОБА_7 , який висловив зауваження в бік ОСОБА_5 з приводу поведінки останнього у громадському місці по відношенню до його дружини ОСОБА_6 .
Надалі ОСОБА_5 , перебуваючи в громадському місці, в присутності інших громадян, наблизився до ОСОБА_7 та наніс удар правою рукою в область лівої щічної ділянки ОСОБА_7 , чим спричинив останньому легке тілесне ушкодження у вигляді синця лівої бічної ділянки щоки.
Після цього ОСОБА_5 , з хуліганських спонукань, з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, нехтуючи загальноприйнятими правилами і нормами поведінки в суспільстві, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, перебуваючи в громадському місті, та усвідомлюючи, що його дії мають відкритий характер, дістав револьвер «STALKER» № НОМЕР_1, калібру 4 мм «Flobert», який до вогнепальної зброї не відноситься, а являється заздалегідь заготовленим предметом для нанесення тілесних ушкоджень, який направив у бік ОСОБА_7 , неподалік якого знаходилась його дружина ОСОБА_6 , а також інші пересічні громадяни.
При цьому ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії мають відкритий характер та за ними спостерігають сторонні особи з числа пересічних громадян, на ґрунті явної зневаги до суспільства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом та з особливою зухвалістю, з хуліганських мотивів та з метою грубого порушення громадського порядку, ігноруючи норми моралі та етики, умисно здійснив 1 постріл з револьверу «STALKER» № НОМЕР_1, калібру 4 мм «Flobert», в напрямку ОСОБА_7 , поруч з яким перебували інші особи.
Після цього ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення направився у бік першого під`їзду будинку, що розташований за адресою: м. Київ, проспект Миру, 13, та продовжуючи свої злочинні наміри, діючи умисно, з хуліганських спонукань, з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, нехтуючи загальноприйнятими правилами і нормами поведінки в суспільстві, та прагнучи показати свою зневагу до останніх, на вході до приміщення 1-го під`їзду будинку, що розташований за адресою: м. Київ, проспект Миру, 13, зустрів потерпілу ОСОБА_8 , яка рухалась на вихід з будинку, та діючи з прямим умислом та з особливою зухвалістю, з хуліганських мотивів та з метою грубого порушення громадського порядку, ігноруючи норми моралі та етики, умисно направив дуло револьверу «STALKER» № НОМЕР_1, калібру 4 мм «Flobert» в бік обличчя останньої, при цьому грубо виразившись у бік потерпілої, внаслідок чого ОСОБА_8 опинилась в умовах надзвичайної ситуації, що створювала реальну загрозу для здоров`я останньої. Після цього ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , а також прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник висуває вимогу про скасування оскаржених судових рішень щодо засудженого ОСОБА_5 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
В обґрунтування вимоги вказує, що за встановлених фактичних обставин кримінального провадження суд першої інстанції невірно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 296 КК. Не погоджується з мотивами суду щодо наявності в діях останнього особливої зухвалості по відношенню до ОСОБА_8 , вважає, що такий висновок зроблений не на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими за правилами ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Також зазначає, що у діях ОСОБА_10 відсутня обов`язкова ознака суб`єктивної сторони, яка проявляється у формі явної неповаги до суспільства.
Зазначені обставини, на переконання захисника, свідчать про наявність складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а не ч. 4 ст. 296 цього Кодексу, як було кваліфіковано місцевим судом.
На підтвердження своїх доводів посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к) та Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 17 січня 2022 року (справа № 640/12288/17).
Аналогічних доводів апеляційних скарг сторони захисту, за твердженням захисника, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, не надав на них конкретних, чітких та аргументованих відповідей, з огляду на що оскаржена ухвала апеляційного суду не відповідає положенням ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Отже, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК).
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для висновків суду, а також правильність правової оцінки обставин.
Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК, та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону. Ці докази, оцінені у їх сукупності та взаємозв`язку, є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. 
Винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, зокрема: показань потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також письмових доказів та документів: рапорту інспектора УПП у м. Києві ДПП від 21 липня 2023 року; протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 21 липня 2023 року; протоколу обшуку від 21 липня 2023 року; висновку експерта від 09 серпня 2023 року № КСЕ-19/111-23/38517; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 серпня 2023 року та додатку до протоколу; протоколу слідчого експерименту від 04 серпня 2023 року; висновку експерта № 042/1-326-2023; протоколу огляду речей та документів від 21 липня 2023 року; протоколу перегляду цифрового запису від 21 липня 2023 року; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 серпня 2023 року та додатку до протоколу; протоколу перегляду цифрового запису від 21 липня 2023 року; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 серпня 2023 року та додатку до нього; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 серпня 2023 року та додатку до протоколу; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 серпня 2023 року та додатку до протоколу; протоколу слідчого експерименту від 31 серпня 2023 року, належність та допустимість яких захисник в касаційній скарзі під сумнів не ставить.
Із клопотанням про визнання неналежними та недопустимимипротоколу обшуку від 21  липня 2023 року, постанови про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 22 липня 2023 року, висновку експерта від 09 серпня 2023 року № КСЕ-19/111-23/38517 та протоколу проведення слідчого експерименту від 31 серпня 2023 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 та відеозапису до даного протоколу захисник звертався в порядку ч. 3 ст. 89 КПК під час судового розгляду в суді першої інстанції. У задоволенні вказаного клопотання суд відмовив, навівши у вироку відповідні мотиви.
В обґрунтування наявності об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, суд врахував, що останній, маючи по суті незначний привід, почав лайку у громадському місці, у ході розвитку подій, маючи можливість у разі необхідності звернутися для вирішення конфліктної ситуації до правоохоронних органів, однак не скориставшись такою можливістю, здійснив один постріл у бік потерпілого ОСОБА_7 із револьвера, який в цей час зберігав при собі.
Посилання сторони захисту на те, що використаний обвинуваченим револьвер не може вважатися зброєю, а також не є заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень, що впливає на кваліфікацію його дій, суд спростував з огляду на висновок експерта від 09 серпня 2023 року № КСЕ-19/111-23/38517, за яким здійснений обвинуваченим ОСОБА_5 постріл із револьвера створив реальну загрозу для життя чи здоров`я не тільки потерпілої особи, а й оточуючих загалом. 
Показання обвинуваченого суд визнав такими, які спрямовані виключно на спробу уникнути покарання за вчинений злочин. Врахував, що обвинувачений та потерпілі раніше не були знайомі особисто та не підтримували будь-яких відносин, у останніх об`єктивно не може бути причин для дачі неправдивих показань щодо мотиву та способу вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Указані фактичні обставини суд визнав такими, що доводять хуліганський мотив вчинених обвинуваченим дій. На підтвердження своєї позиції також врахував висновок Верховного Суду у постанові від 20 березня 2024 року (справа № 523/4890/19).
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
З долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано, він дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах засудженого та його захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК, зазначив мотиви прийнятого рішення. 
Перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вмотивовано їх спростував, обґрунтував своє рішення на підставі перевірки дотримання місцевим судом правил оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду. 
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд в оскарженій ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності та взаємозв`язку. 
Суд апеляційної інстанції перевірив вирок місцевого суду на предмет правильності надання правової оцінки обставинам кримінального провадження за доводами апеляційних скарг сторони захисту про відсутність у засудженого мотиву на вчинення хуліганських дій, визнав вірним висновок місцевого суду в цій частині з урахуванням правильності встановлення фактичних обставин кримінального провадження, навів відповідні мотиви в ухвалі.
Зазначив, що дії ОСОБА_5 , які проявилися у сварці із використанням нецензурної лайки, побитті потерпілого та завданні йому тілесних ушкоджень, демонстрації, погрозах застосування та застосуванні предмета зовні схожого на вогнепальну зброю, які відбувалися у громадському місці, щодо невизначеного кола осіб указують на грубе порушення ним громадського порядку. Громадський порядок обвинуваченим був порушений із мотивів явної неповаги до суспільства. Приводом для порушення ОСОБА_5 громадського порядку, за висновком суду, стало цілком слушне, законне та обґрунтоване зауваження про порушення ним порядку паркування транспортних засобів. Використавши даний малозначний привід, ОСОБА_5 , ігноруючи встановлені у суспільстві загальнообов`язкові правила поведінки та норми моралі, протиставляючи свою поведінку зазначеним нормам і правилам, бажаючи продемонструвати свою зверхність та безкарність вчинив протиправні дії щодо ряду осіб, у ході яких одному завдав тілесних ушкоджень, щодо нього ж використав предмет, заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, в подальшому, шляхом демонстрації та наведення цього предмета на інших осіб здійснив погрозу його застосування, усвідомлюючи при цьому те, що даний предмет ззовні схожий на вогнепальну зброю, що неминуче викликало у зазначених вище осіб страх за своє здоров`я та життя, що і було метою обвинуваченого при вчиненні зазначених вище дій. Нанесення одному із потерпілих тілесних ушкоджень, здійснення в його сторону пострілів із предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, ззовні схожого на вогнепальну зброю, та безпричинне направлення цього предмета в обличчя іншої потерпілої, з усвідомленням того, що указані особи відчують страх за своє життя та здоров`я, указують на наявність у діях обвинуваченого особливої зухвалості. Предмет, який ОСОБА_5 використав у ході вчинення хуліганства, здатен завдавати тілесні ушкодження, оскільки є пристроєм для здійснення пострілів спеціальними метальними снарядами, якими, відповідно до висновку експерта, є патрони Флобера.
Підстав вважати, що зазначені діяння обвинувачений вчинив із інших, окрім хуліганського, мотивів, суд апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів не встановив. Зазначив, що відповідно до наявних у справі відеозаписів ОСОБА_5 ніхто не погрожував, на нього ніхто не нападав і не застосовував насильство, не здійснював погроз чи намагань знищити чи пошкодити майно останнього тощо. Та обставина, що у ОСОБА_5 був конфлікт із приводу неправильно припаркованого автомобіля, не виключає наявності у діях останнього хуліганського мотиву, оскільки даний привід є малозначним та таким, який не призводить до виникнення неприязних стосунків. Попереднє знайомство ОСОБА_5 із подружжям ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , а також можливі неприязні відносини між ними та ОСОБА_5 не виключають наявності у діях обвинуваченого хуліганського мотиву, оскільки такі дії щодо потерпілої ОСОБА_8 . ОСОБА_5 вчинив без будь-якого приводу та безпосередньо після вчинення хуліганських дій щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що указує на вчинення цих дій із єдиним умислом, які правильно кваліфіковані місцевим судом за відповідною частиною ст. 296 КК.
В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду. 
Що стосується доводів про неправильність висновків судів попередніх інстанцій щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК, колегія суддів виходить з такого.
Надавати правильну кримінально-правову оцінку хуліганству та відмежовувати його від інших кримінально караних діянь належить, зокрема, за об`єктом злочину і такою ознакою суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Кримінально-правова оцінка діяння, кваліфікованого судом за ч. 4 ст. 296 КК була предметом детального дослідження Великою Палатою Верховного Суду (далі - ВП ВС) у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).
ВП ВС зауважила, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
З об`єктивної сторони кримінально каране хуліганство полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, тривале порушення спокою громадян тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані
Відмежовуючи склад хуліганства від інших кримінальних правопорушень, зокрема тих, які посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно, ВП ВС зауважила, що критеріями розмежування таких діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.
Хоча хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, наявність усіх вищенаведених елементів складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, була повністю встановлена на підставі доказів, які лягли в обґрунтування обвинувального вироку, та допустимість яких в касаційній скарзі не оспорюється.
Суд зауважує, що епізод хуліганських дій по відношенню до потерпілої ОСОБА_8 є складовою об`єктивної сторони всього злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, яка у даному випадку, окрім погроз потерпілій ОСОБА_8 пістолетом, включає у себе також дії, які розпочалися зі словесної образи нецензурною лайкою ОСОБА_6 у громадському місці та продовжилися нанесенням удару правою рукою в область лівої щічної ділянки ОСОБА_7 , направленням в бік останнього револьвера «STALKER» № НОМЕР_1 калібру 4 мм «Flobert» у момент, коли біля нього знаходилась його дружина ОСОБА_6 , а також інші пересічні громадяни, та здійснення в напрямку останнього пострілу з цього револьвера. Указані обставини, як видно із оскаржених судових рішень, також підтверджуються доказами, дослідженими судами попередніх інстанцій, допустимість яких у касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи касаційної скарги про те, що удар ОСОБА_5 долонею своєї руки в область обличчя потерпілого ОСОБА_7 спричинений його емоційним збудженим станом внаслідок конфлікту через паркування автомобіля, а не з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, а постріли в його сторону з револьвера здійснені з тою метою, щоб прогнати від себе невідому особу та потерпілого через той же конфлікт, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Із встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин кримінального провадження вбачається, що приводом для порушення ОСОБА_5 громадського порядку стало цілком слушне, законне та обґрунтоване зауваження про порушення ним порядку паркування транспортних засобів. Із відеозаписів суди встановили, що ОСОБА_5 ніхто не погрожував, на нього ніхто не нападав і не застосовував насильство, будь-хто не здійснював погроз чи намагань знищити чи пошкодити його майно тощо.
Сукупність покладених в основу обвинувального вироку доказів, які визнані належними, допустимими та достовірними, дає підстави до висновку, що дії засудженого, які проявились у сварці із використанням нецензурної лайки, побитті потерпілого та завданні йому тілесних ушкоджень, демонстрації, погрозах застосування та застосування предмета зовні схожого на вогнепальну зброю, які відбувалися у громадському місці, щодо невизначеного числа осіб, свідчать про посягання саме на морально-етичні засади, звичаї, традиції, а також те, що це посягання було здійснено у формі особливої зухвалості. 
Доводи захисника ґрунтуються на власній оцінці доказів та незгоді з фактичними обставинами, встановленими судами, й не спростовують мотивів суду апеляційної інстанції, наведених щодо відхилення аналогічних доводів апеляційних скарг сторони захисту.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з кваліфікацією судами попередніх інстанцій дій засудженого ОСОБА_5 як грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю із застосуванням предмету заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Таким чином, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, за змістом оскаржених судових рішень та доводами касаційної скарги захисника, судами першої та апеляційної інстанцій допущено не було. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                  ОСОБА_3