ПОСТАНОВА                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                        
                                                                                                                
16 жовтня 2024 року                                            
м. Київ
 
справа № 159/5379/24
провадження № 61-9229св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,                                
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4 ,
відповідач -       ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Людмила Костянтинівна, ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник - адвокат Степанюк Олександр Вікторович, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року у складі судді Грідяєвої М. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до            ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Л. К., ОСОБА_3 , у якому просив:
визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яке видано 29 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Мороз Л. К.№ 789 на ім`я ОСОБА_5 ;
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь  частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_6 , після смерті якого заведено спадкову справу. ОСОБА_6 за життя склав заповіт, яким заповів належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 своїм дітям:                     ОСОБА_3 (дочка спадкодавця) та ОСОБА_8 (син спадкодавця, батько позивача) в рівних частках.
Вказані спадкоємці прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 , але не оформили спадкових прав. 
Дружина спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_5 відмовилася від належної їй обов`язкової частки у спадщині.
Разом із тим, 29 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Мороз Л. К. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - житловому будинку в АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач зазначив, що він після смерті ОСОБА_8 , як син спадкодавця і спадкоємець першої черги, прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Мороз Л. К. 
23 жовтня 2023 року він дізнався про те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 листопада 2013 року, укладеного з  ОСОБА_5 , ОСОБА_2 набула право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
05 червня 2024 року він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 після смерті батька - ОСОБА_8 , яку останній прийняв після смерті                  ОСОБА_6 , не оформивши спадкових прав. 
Постановою приватного нотаріуса Мороз Л. К. від 09 червня 2024 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8 входить , а не частка спірного житлового будинку.
Зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_1 побудований у 1958 році, є особистою приватною власністю ОСОБА_6 , а тому не може відноситися до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим нотаріус 29 жовтня 2013 року  протиправно видав ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - вказаному вище житловому будинку.
Стверджував, що безпідставне отримання ОСОБА_5 у власність частки спірного житлового будинку та подальший продаж цієї частки               ОСОБА_2 доводить факт незаконного вибуття цього нерухомого майна із володіння позивача, як спадкоємця після смерті ОСОБА_8 , яке останній прийняв, але до своєї смерті не оформив своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_6 .
Просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року в позові   ОСОБА_4 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із  недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду,   ОСОБА_4 в особі свого представника - адвоката Степанюка О. В., оскаржив його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року апеляційну скаргу   ОСОБА_4 , подану від його імені представником - адвокатом Степанюком О. В., задоволено частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду - залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові, але при цьому дійшов суперечливих висновків щодо встановлення/не встановлення факту року побудови житлового будинку, то зазначена обставина відповідно до вимог статті376 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду від 08 квітня 2025 року у редакції цієї постанови.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 липня 2025 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник - адвокат Степанюк О. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 червня
2025 року. Просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
18 серпня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
15 серпня 1959 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 .
Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 28 жовтня 2003 року Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області, ОСОБА_6 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 . Підстава видачі - рішення виконкому Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області № 9/6 від 04 вересня 2003 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 жовтня 2023 року № НОМЕР_1, житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 24 червня 2004 року на підставі свідоцтва про право власності, рішення від 04 вересня 2003 року № 9/6, 28 жовтня 2003 року, Голобська селищна рада.
У відповідності до виписки з погосподарської книги, наданої  Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області 14 грудня 2023 року, згідно записівпогосподарської книги № 1 с. Погіньки Ковельського району Волинської області за 1983-1985 роки, значиться запис, особистий рахунок НОМЕР_3. Список членів домогосподарства: ОСОБА_6 - голова сім`ї, ОСОБА_5 - дружина голови сім`ї, ОСОБА_8 - син голови сім`ї. Житловий будинок побудований у 1958 році.
Згідно заповіту від 13 січня 2006 року, посвідченого секретарем Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_6 належний йому житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 заповів дітям: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в рівних частинах. 
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_6  помер.
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 16 серпня 2013 року                № 34870727, приватним нотаріусом Мороз Л. К. відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_6 на підставі заповіту, посвідченого 13 січня 2006 року Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області.
Згідно довідки Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 15 серпня 2013 року № 1290, ОСОБА_6   постійно проживав і був прописаний в АДРЕСА_1 по день смерті, разом з ним проживали дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_8 .
10 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л. К. із заявою, якою повідомила, що спадщину, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_6 вона приймає за заповітом. 
ОСОБА_5 звернулась до нотаріуса із заявою, якою відмовилась від обов`язкової частки спадщини після смерті ОСОБА_6 та зазначала про обізнаність про заповіт від чоловіка на користь дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . 
Згідно повідомлення приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л. К. від 08 грудня 2021 року, свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не видавались.
29 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Мороз Л. К. видано свідоцтво про право власності ОСОБА_5 , як дружині ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, - житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на частку вказаного житлового будинку за ОСОБА_5 в реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 жовтня 2013 року № 11806316. 
Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 листопада 2013 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_2  частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2013 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 жовтня 2023 року № НОМЕР_2  частка житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрованана праві власності за ОСОБА_2 21 листопада 2013 року приватним нотаріусом Олєйніковою О. В. на підставі договору купівлі-продажу від 21 листопада 2013 року № 3051.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_8 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
05 жовтня 2023 року із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернувся позивач ОСОБА_4 .
Постановою приватного нотаріусу Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л. К. від 09 червня 2024 року № 51/02-31 ОСОБА_4  відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8 входить частка вказаного житла, і останній після смерті ОСОБА_6 прийняв та не оформив спадщину на цю частку.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Встановлено, що з 15 серпня 1959 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .
Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 28 жовтня 2003 року Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області, ОСОБА_6 належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Підстава видачі - рішення виконкому Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області № 9/6 від 04 вересня 2003 року.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним до 01 січня 2004 року.
 
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
 
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
 
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).
 
Вказане кореспондується зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), чинного з 01 січня 2004 року, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними(стаття 63 СК України).
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором(стаття 70 СК України).
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження  № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 набуто у власність ОСОБА_6 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, належними та допустимими доказами не спростована, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що спірний житловий будинок належав  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_6  помер.
Відповідно до частин першої, третьої статті 71 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_6 ) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на  частку  в  їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової  заяви  другого  з  подружжя  з  наступним повідомленням спадкоємців  померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на  частку  в  спільному  майні  подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.
29 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Мороз Л. К. видано свідоцтво про право власності ОСОБА_5 , як дружині ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, - житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано за останньою право власності на частку вказаного житлового будинку в реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 жовтня 2013 року № 11806316. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
При таких обставинах ОСОБА_5 у повній відповідності до норм діючого законодавства набула право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, - спірного житлового будинку та розпорядилася вказаним нерухомим майном, продавши його згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 листопада 2013 року ОСОБА_2 . 
Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно із положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України). 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
У відповідності до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.
До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц (провадження № 61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23) та інших.
Приймаючи до уваги, що до спадкового майна ОСОБА_6 відносилась лише частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка в рівних частках успадкована дітьми спадкоємця, зокрема батьком позивача ОСОБА_8 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для витребування з володіння ОСОБА_2 іншої  частки спірного житлового будинку.
Доводи позивача щодо побудови спірного будинку у 1958 році не можуть бути взяті до уваги, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що належних та допустимих доказів про те, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і що цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію у 1958 році, суду не надано.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій  висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції у незмінній частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник - адвокат Степанюк Олександр Вікторович, залишити без задоволення.
 
РішенняКовельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов