ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2025 року                   
м. Київ
 
справа № 761/42318/23
провадження № 61-4825св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Ходаком Владиславом Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року у складі судді Пономаренко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року у складі колегії суддів:Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину. 
Позов мотивований тим, що в провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, обвинувальний акт скеровано до суду, а потерпілим визнаний ОСОБА_1 , який в межах кримінального провадження також заявив до ОСОБА_2 цивільний позов, відповідно до якого сума позовних вимог складає 19 000,00 дол. США та 1 000 000,00 грн.
В межах вказаного кримінального провадження в справі № 461/948/22 судом в порядку забезпечення вимог потерпілого (позивача) постановлено ухвалу від 20 березня 2023 року про накладення арешту на квартиру обвинуваченої ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, у вказаному судовому засіданні приймали участь як захисники обвинуваченої, так і сама ОСОБА_2 в режимі відеоконференції, і тому їм безпосередньо вже 20 березня 2023 року було відомо про прийняте судом рішення.
Однак, згодом стало відомо, що 27 березня 2023 року посвідчено нотаріально договір дарування вказаної квартири за реєстровим № 121, в якому дарувальник - ОСОБА_2 , а обдаровувана особа - ОСОБА_3 .
Вказаний правочин було вчинено між відповідачками з єдиною метою - приховати майно та унеможливити в майбутньому звернення стягнення на майно, враховуючи, що сторони договору дарування є близькими родичками і договір є безоплатним. Є всі підстави вважати, що договір дарування від 27 березня 2023 року є фраудаторним, таким, що вчинений всупереч інтересам ОСОБА_1 , направлений на приховування майна і намір уникнути майнової відповідальності, не допустити його обтяження з подальшим використанням для задоволення вимог кредитора.
Оспорюваний правочин у розумінні статті 234 ЦК України є фіктивним, оскільки укладений між близькими родичами з метою ухилення від виконання обов`язку погасити суму шкоди у випадку задоволення позову в межах кримінального провадження, тобто укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності. 
Просив суд: 
визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 27 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О. О. за реєстровим № 121; 
відновити становище, яке існувало до порушення: припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000); скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 березня 2023 року, індексний номер 66947336; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року, позов задоволено частково.
Визнано недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 27 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О. О. за реєстровим № 121.
Відновлено становище, яке існувало до порушення: припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000); скасовано рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 березня 2023 року, індексний номер 66947336; повернуто квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1 342,00 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір дарування вчинений між близькими родичами (мати подарувала квартиру доньці), безоплатно, такі дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого рішення суду, оскільки такий правочин був здійснений після встановлення судової заборони на таке відчуження, хоча всі сторони були обізнані про обов`язкову, і для сторін також, дію ухвали Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року, якою забезпечений цивільний позов у кримінальному провадженні - накладено арешт на квартиру обвинуваченої ОСОБА_2 . Отже, обвинувачена в кримінальній справі ОСОБА_2 свідомо і всупереч наявності заборони (арешту) на своє майно подарувала його своїй дочці ОСОБА_3 , хоча могла передбачити для себе негативні наслідки у випадку звернення стягнення на майно при виконанні цивільного позову в межах кримінального провадження.
Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири підлягають задоволенню.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті16 ЦК України). Тому обрання стороною позивача такого способу захисту як відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру, а також скасування рішення державного реєстратора прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підлягають задоволенню.
Однак позовні вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду в цій частині не може замінити ту правову підставу, відповідно до якої ОСОБА_2 його набула (свідоцтво про право на спадщину за законом) до її відчуження ОСОБА_3 , а для визнання нових/інших підстав саме для набуття права власності на вказане майно за ОСОБА_4 - правові підстави відсутні.
Разом із тим, за змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. З врахуванням пункту 4 частини другої статті 16, статті 216 ЦК України, статті 5 ЦПК України, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири ОСОБА_2 , є ефективним для захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах і підлягає застосуванню.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Також вказав, що доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не посилався на фіктивність укладеного договору, апеляційним судом відхиляються як такі, що не відповідають змісту позовних вимог. Відхиляються також і доводи апеляційної скарги щодо реальності правочину, оскільки, окрім вказівки на проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, жодних доказів реальності такого факту не надано, зокрема і тягаря утримання зазначеного майна.
Є очевидним те, що після накладення арешту на спірну квартиру, достеменно знаючи про його наявність, через сім днів мати дарує своїй доньці спірний об`єкт нерухомості. При цьому, стороною відповідачів не заперечувався факт своєї обізнаності, як до, так і під на час укладання договору дарування, про наявність арешту на вказане нерухоме майно для забезпечення позовних вимог цивільного позивача (потерпілого), накладений ухвалою Галицького районного суду м. Києва 20 березня 2023 року в межах кримінального провадження, в якому ОСОБА_2 є обвинуваченою, а позивач - потерпілим.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності шкоди у кримінальному провадженні та наявності іншої можливості відшкодувати шкоду апеляційним судом відхиляються, оскільки арешт на майно не є його конфіскацією на користь потерпілого, а відшкодування шкоди буде здійснюватися за наслідками розгляду кримінального провадження. Саме накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим. Отже, при вирішенні питання про накладення арешту враховується розумність та співмірність обтяження права власності завданням кримінального провадження. Враховуючи те, що потерпілим в рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов, для забезпечення можливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, враховуючи очевидну співмірність вартості майна та розміру заявленої шкоди, беручи до уваги можливість відчуження обвинуваченою такого майна, суд у кримінальному провадженні дійшов висновку щодо накладення арешту.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежної кваліфікації підстав недійсності правочину судом першої інстанції також відхиляються з огляду на те, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Аргументи учасників справи
14 квітня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення судів скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що звертаючись із позовною заявою позивач визначив підстави позову: фіктивність (стаття 234 ЦК України) і порушення принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), однак не зазначав у судових засіданнях та в документах по суті спору та про наявність підстав, передбачених частиною першою та другою статті 228 ЦК України. Суди не врахували, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У відзиві ОСОБА_3 зазначено, що ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 отримала квартиру шляхом безпосереднього доступу до об`єкту нерухомості, ОСОБА_3 проживає у квартирі. Таким чином реальне настання наслідків за договором дарування настало. Настання реальних наслідків, обумовлених договором дарування, виключає можливість визнання його фіктивним.
З огляду на настання реальних наслідків обумовлених договором дарування (факт настання яких підтверджується позивачем у заявах по суті спору) відсутні підстави для кваліфікації такого договору фіктивним.
Окрім того, позивач не зазначав у судових засіданнях та в документах по суті спору та про наявність підстав, передбачених частиною першою і другою статті 228 ЦК України (порушення правочином публічного порядку), натомість суд апеляційної інстанції, мотивуючи необхідність залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилався на порушення договором дарування публічного порядку, що свідчить про вихід судами за межі позовних вимог.
В аспекті розумності застосування конструкції фраудаторного правочину слід дослідити питання адекватності вимог кредитора, а саме: реальне й можливе (потенційне) задоволення вимог позивача та їх розмір. У рамках кримінального провадження № 461/948/22 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року (з метою відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням) було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . 17 березня 2023 року цивільним позивачем ОСОБА_1 подана заява про збільшення позовних вимог за цивільним позовом, у тексті якої зазначено: «У зв`язку із чим, ОСОБА_1 оцінює моральні збитки від злочину, вчиненого ОСОБА_2 , в розмірі 1 000 000,00 грн (який обґрунтовується її умисними діями як під час протиправних дій, так і подальшою поведінкою в ході досудового розслідування та суду), через що слід збільшити відповідні позовні вимоги». Жодних обґрунтованих доказів саме такого розміру моральної шкоди надано не було. Чому ОСОБА_1 оцінює моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн не відомо.
Згідно норм КПК України суд не має можливості обмежити розмір моральної шкоди при прийнятті цивільного позову. Поряд із цим згідно з Законом України «Про судовий збір» потерпілий не сплачує судовий збір за подачу цивільного позову. Таким чином при поданні цивільного позову у кримінальному провадженні розмір вимог щодо моральної шкоди нічим не обмежені. З метою дослідження ймовірного розміру моральної шкоди було проведено експертне дослідження та отримано висновок експерта комплексного судово-експертного дослідження моральної шкоди потерпілого № 2022/03/28 від 28 березня 2023 року (який міститься в матеріалах справи). Згідно з вказаним висновком орієнтовний розмір відшкодування презюмованої моральної шкоди за судовою практикою України становить 41 845,50 грн. Враховуючи розумність, вбачається, що реальний розмір завданої шкоди становить 19 000,00 дол. США (еквівалентно по курсу НБУ 782 990,00 грн) та 41 845,50 грн (розумний розмір моральної шкоди), загалом становить 824 835,50 грн, в той час коли вартість арештованої квартири за адресою: АДРЕСА_3 становить 865 000,00 грн, а відтак розумні вимоги позивача забезпеченні арештованим майном боржника.
                У липні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Зазначає, що суди правильно встановили, що ОСОБА_2 , будучи обізнаною про заявлені до неї майнові вимоги та про вжиті судом заходи забезпечення у вигляді арешту квартири (що випливає з факту розгляду судом кримінального провадження щодо ОСОБА_2 у відповідній справі, в якій вона бере участь), уклала оскаржуваний договір дарування з ОСОБА_3 . Це свідчить про ознаки фраудаторного та недобросовісного правочину, оскільки цей правочин вчинений на шкоду ОСОБА_1 . Таким чином, оспорюваний договір дарування укладено ОСОБА_2 в той час, коли за наслідком вчинення кримінального правопорушення вона набула статусу боржника у відповідних деліктних правовідносинах із позивачем (адже сторонами деліктного зобов`язання є кредитор і боржник - кредитором вважається особа, якій заподіяно шкоду (потерпілий, тобто ОСОБА_1 ), а боржником - особа, яка відповідає за заподіяну шкоду (завдавач шкоди, тобто ОСОБА_2 ), й таке зобов`язання (щодо відшкодування у деліктних правовідносинах) виникає в момент завдання шкоди - отже в нашому випадку при вчиненні ОСОБА_2 відповідних протиправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_1 , тобто 29 листопада 2021 року)).
Відчуження квартири відбулося раптово саме після проголошення судом рішення про накладення арешту на квартиру, крім цього, цей договір був безоплатним і власниця відчужила цінне майно без жодної доречної майнової компенсації та зрозумілих раціональних виправдань, а також договір дарування вчинено поміж близькими особами (матір`ю та дочкою).
Питання оцінки розміру вимог ОСОБА_1 за цивільним позовом у кримінальному провадженні № 12021141360000790 (кримінальна справа № 461/948/22), їх точність, адекватність, обґрунтованість тощо, не мають правового значення для вирішення спору щодо недійсності правочину у цивільній справі № 761/42318/23.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21; від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22).
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про розгляд справи за участі її представника у судовому засіданні відмовлено; справу призначено до судового розгляду.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 оскаржує рішення судів в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини
Судивстановили, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, обвинувальний акт скеровано до суду і справі присвоєний номер в суді № 461/948/22.
У вказаному кримінальному провадженні потерпілим визнано ОСОБА_1 , який в межах кримінального провадження заявив до ОСОБА_2 цивільний позов, відповідно до якого сума позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди складає 19 000,00 дол. США та, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, - 1 000 000,00 грн - сума моральної шкоди.
Із наявних в матеріалах справи відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 19 березня 2023 року право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 02 лютого 2023 року за ОСОБА_2 .
За клопотанням ОСОБА_1 як потерпілого та цивільного позивача у вказаному кримінальному провадженні ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні накладено арешт на квартиру обвинуваченої ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаному судовому засіданні Галицького районного суду м. Києва приймали участь як захисники обвинуваченої - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , так і сама обвинувачена ОСОБА_2 в режимі відеоконференції, отже всім учасникам судового розгляду безпосередньо вже 20 березня 2023 року було відомо про прийняте судом рішення про накладення арешту на квартиру.
Після накладення арешту на квартиру, 27 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О. О. за реєстровим № 121, про що міститься відповідний запис (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000) в Інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно.
Вказана квартира відчужена ОСОБА_2 своїй донці - ОСОБА_3 , про що свідчать наявні в матеріалах копії договору дарування та документів, на підставі яких він був засвідчений, зокрема свідоцтва про народження ОСОБА_3 , зі змісту якого вбачається, що її матір`ю являється ОСОБА_8 , яка в подальшому після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
Позиція Верховного Суду
Щодо вимоги про визнання недійсним договору 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17). 
У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 викладена така правова позиція:
«оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. З огляду на вищенаведене та встановлені судами в справі, яка переглядається, обставини і факти, є помилковим висновок судів апеляційної та касаційної інстанцій про те, що квартира АДРЕСА 1 станом на час укладення оспорюваного договору (12 вересня 2014 року) під забороною на відчуження фактично не перебувала.
Крім того, розумінні статті 215 ЦК України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можуть вважатися заінтересованими особами, які мають право оспорювати договір купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року. Позивачки не були стороною (сторонами) цього договору, однак за цим договором Банк здійснив відчуження квартири АДРЕСА 1 в порушення заборони, встановленої судом у порядку забезпечення іншого позову тих самих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Тому позивачки мали власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з метою забезпечення для них можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі, за їх позовом до ПАТ «Банк «Камбіо» про скасування реєстрації права власності Банку на квартиру. Таким чином, апеляційний суд, із яким погодився суд касаційної інстанції, належним чином не вмотивував правильне застосування положень статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробив висновок стосовно відсутності підстав вважати порушеними права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладенням оспорюваного договору».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». 
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що у кримінальному провадженні № 461/948/22 потерпілим визнано ОСОБА_1 , який в межах кримінального провадження заявив до ОСОБА_2 цивільний позов про стягнення майнової та моральної шкоди; після накладення у судовому засіданні 20 березня 2023 року (в якому приймали участь як захисники обвинуваченої, так і сама обвинувачена ОСОБА_2 в режимі відеоконференції) ухвалою Галицького районного суду м. Львова арешту на квартиру обвинуваченої ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення цивільного позову у вказаному кримінальному провадженні, 27 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є близькими родичами (мати подарувала квартиру дочці), вчинено оспорюваний безоплатний договір дарування квартири; 
суди вважали, що такі дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого рішення суду, оскільки такий правочин був здійснений після встановлення судової заборони на таке відчуження, хоча сторони були обізнані про обов`язкову, і для сторін також, дію ухвали Галицького районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року;відповідачі використали договір дарування під час дії заходу забезпечення позову, який направлений на відчуження майна для унеможливлення звернення стягнення на це майно в майбутньому, чим зумовили для позивача настання негативних наслідків;
суди зробили правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Відповідачі, які є близькими родичами, використали цивільно-правовий інструментарій всупереч встановленій судом забороні на таке відчуження на забезпечення цивільного позову ОСОБА_1 у кримінальному провадженні; 
проте суди кваліфікували оспорюваний договір одночасно як фіктивний, так і такий, що суперечить принципу добросовісності, однак не врахували, що одночасна кваліфікація оспорюваного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається; кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; важливим для кваліфікації такого правочину є те, що такий правочин вчинено в порушення заборони, встановленої судом у порядку забезпечення позову, і внаслідок його вчинення відбувається унеможливлення звернення стягнення на таке майно боржника. 
За таких обставин рішення судів в частині задоволеної позовної вимоги про визнання недійсним договору належить змінити в мотивувальній частині.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо оцінки розумності вимог позивача (реальне й можливе задоволення вимог позивача та їх розмір), оскільки оспорюваний договір використаний відповідачами для невиконання публічних обов`язків, в порушення заборони, встановленої судом у порядку забезпечення позову, і внаслідок його вчинення відбувається унеможливлення звернення стягнення на таке майно боржника. Касаційний суд враховує, що зазначене питання вирішувалося судом у кримінальній справі № 461/948/22 при ухваленні 20 березня 2023 року рішення про забезпечення цивільного позову ОСОБА_1 за участі ОСОБА_2 . Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що вказане забезпечення цивільного позову ОСОБА_1 за рахунок спірної квартири залишається чинним і ОСОБА_2 питання про його скасування з наведених у касаційній скарзі підстав не ініціювала.
Щодо вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом: припинення прав власності, скасування державної реєстрації права власності та повернення квартири 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 вказано, що «метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».
Суди зробили правильний висновок, що спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири у власність боржника) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних відомостей. 
Разом з тим, у пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (див. постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що:
«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».
132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.
133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».
Аналогічні висновки зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23).
Суди також задовольнили вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності ОСОБА_3 , касаційну скаргу на рішення судів подала лише  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 не скористалася своїм правом подачі апеляційної та касаційної скарг, приєднання до апеляційної (касаційної) скарги  ОСОБА_2 . Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що  ОСОБА_2 не навела переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення порушують її права та інтереси в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 , за умови, що вона судові в цій частині не оскаржила, тобто фактично погодилася з ними.
Тому судові рішення в зазначеній частині слід залишити без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що рішення судів в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування змінити в мотивувальній частині, а в частині повернення майна, скасування державної реєстрації права власності та припинення прав власності? залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення квартири, до ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності та припинення прав власності залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             В. І. Крат
 
Судді:                                                                                       Д. А. Гудима
 
  І. О. Дундар
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков
 
  П. І. Пархоменко