ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 950/2731/21
провадження № 61-7189св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та її адвоката Нежевело Валентини Вікторівни на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 серпня                          2023 року, додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 вересня 2023 року в складі судді Косолапа В. М. та постанову Сумського апеляційного суду від 28 березня 2024 року і додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в складі колегії суддів Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Собини О. І.
в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАУЕР», Виконавчого комітету Лебединської міської ради, державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області Перекрестової Олени Володимирівни, державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області Ткачової Марії Василівни про визнання договору недійсним, припинення речового права, визнання дій незаконними, скасування державної реєстрації прав, зобов`язання вчинити дії та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши який, просила:
- визнати недійсним договір від 28 грудня 2018 року № 5 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);
- припинити похідне речове право користування (емфітевзис) за Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАУЕР» (далі - ТОВ «ЗАУЕР») на підставі договору від 28 грудня 2018 року № 5 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);
- визнати незаконними дії державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області з прийняття рішення та проведення державної реєстрації похідного речового права користування (емфітевзис) земельних ділянок за ТОВ «ЗАУЕР» як користувача щодо земельних ділянок площею 2,8994 га з кадастровим номером 5910500000:03:005:0091 та площею 0,4225 га з кадастровим номером 5910500000:04:001:0091 на підставі договору                                від 28 грудня 2018 року № 5 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);
- визнати незаконними дії державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області Перекрестової О. В. з проведення державної реєстрації похідного речового права користування (емфітевзису) земельних ділянок за ТОВ «ЗАУЕР» як землекористувача щодо земельної ділянки площею 2,8994 га з кадастровим номером 5910500000:03:005:0091 за датою реєстрації 28 грудня 2018 року та проведення такої реєстрації у спосіб за датою прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                         від 04 січня 2019 року за номером 44964925 зі строком дії сервітуту на праві емфітевзису 100 років з дати державної реєстрації права емфітевзису на підставі та умовах одного договору № 5 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис)                              від 28 грудня 2018 року за сторонами між ОСОБА_2 як власником та                      ТОВ «ЗАУЕР» як землекористувачем;
- визнати незаконними дії державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області Глушак (Ткачової) М. В. з проведення державної реєстрації похідного речового права користування (емфітевзису) земельних ділянок за ТОВ «ЗАУЕР» як землекористувача щодо земельної ділянки площею 0,4225 га з кадастровим номером 5910500000:04:001:0091 за датою реєстрації 21 лютого 2019 року та проведення такої реєстрації у спосіб за датою прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 лютого 2019 року за номером 45694629 зі строком дії сервітуту на праві емфітевзису 100 років з дати державної реєстрації права емфітевзису на підставі та умовах одного договору № 5 про надання права, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 28 грудня 2018 року за сторонами між ОСОБА_2 як власником та ТОВ «ЗАУЕР» як землекористувачем;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державну реєстрацію похідного речового права користування (емфітевзису) земельних ділянок за ТОВ «ЗАУЕР» як землекористувачем, проведену державними реєстраторами Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області вищезазначених земельних ділянок;
- зобов`язати ТОВ «ЗАУЕР» звільнити та повернути власнику дві земельні ділянки площею 2,8994 га з кадастровим номером 5910500000:03:005:0091 та площею 0,4225 га з кадастровим номером 5910500000:04:001:0091, цільове призначення земельних ділянок - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Лебединської міської ради Сумської області, в придатному стані для подальшого використання за цільовим призначенням.
Позов мотивувала тим, що вона є власником земельних ділянок площею               2,8994 га, кадастровий номер 5910500000:03:005:0091, та площею 0,4225 га, кадастровий номер 5910500000:04:001:0091, право власності на які набуто на підставі рішення Лебединського районного суду Сумської області в порядку спадкування за законом після смерті брата - ОСОБА_2 . 
У 2021 році вона дізналася, що за життя 28 грудня 2018 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «ЗАУЕР» договір щодо права емфітевзису на вищевказані земельні ділянки на строк 100 років. Вказувала, що такий договір на момент прийняття рішення про його державну реєстрацію не відповідав вимогам законодавства, укладений з порушеннями а тому, на її думку, є недійсним. 
За відомостями із Державного реєстру речових права на нерухоме майно державна реєстрація іншого речового права на земельну ділянку площею            2,8994 га, кадастровий номер 5910500000:03:005:0091, відбулася 28 грудня                  2018 року, а рішення про її державну реєстрацію прийнято 04 січня 2019 року. Вважала, що таким чином порушено процедуру реєстрації, оскільки державна реєстрація права проведена 28 грудня 2018 року, а рішення прийнято 04 січня 2019 року, тобто реєстрація проведена за декілька днів до прийняття відповідного рішення.
Відповідно до відомостей із Державного реєстру речових права на нерухоме майно державна реєстрація іншого речового права на земельну ділянку площею 0,4225 га, кадастровий номер 5910500000:04:001:0091, відбулася 21 лютого                      2019 року, а рішення про її державну реєстрацію прийнято 26 лютого 2019 року. Аналогічно до першої земельної ділянки реєстрація проведена за декілька днів до прийняття відповідного рішення.
На обґрунтування недійсності договору емфітевзису від 28 грудня 2018 року посилалася на те, що предметом договору є одна земельна ділянка, однак фактично мова йде про дві земельні ділянки, тобто зміст договору не відповідає чинному законодавству.Рішення про державну реєстрацію земельних ділянок були прийняті після набрання чинності законом, яким обмежено строк на право передачі земельних ділянок приватної форми власності на умовах емфітевзису не більше ніж 50 років. Однак спірний договір від 28 грудня 2018 року укладено на 100 років. За змістом договору від 28 грудня 2018 року № 5 до сплати власнику належить сума коштів після вирахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, а саме 16 100,00 грн. Вважала, що зміст договору емфітевзису та встановлені умови здійснення розрахунку за користування земельною ділянкою суперечать чинному законодавству, адже ціна договору зазначена в сумі 16 100,00 грн з вирахування податків, які нібито сплатило                      ТОВ «ЗАУЕР», не маючи на те юридично встановленого обов`язку та підґрунтя. Зазначена сума є разовою до виплати за весь період дії договору, укладеного на 100 років, що не є доказом укладення договору та дотримання істотних умов. За життя ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, мав вади з розумовою діяльністю, проходив лікування в психоневрологічній лікарні, тому не міг усвідомлювати свої дії. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
29 серпня 2023 року рішенням Лебединського районного суду Сумської області позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 28 грудня 2018 року № 5, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЗАУЕР».
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), зареєстрованого за ТОВ «ЗАУЕР» на підставі договору від 28 грудня 2018 року № 5 на земельні ділянки: площею 2,8994 га з кадастровим номером 5910500000:03:005:0091; та площею 0,4225 га з кадастровим номером 5910500000:04:001:009.
Зобов`язано ТОВ «ЗАУЕР» повернути ОСОБА_1 земельні ділянки площею
2,8994 га з кадастровим номером 5910500000:03:005:0091, та площею 0,4225 га з кадастровим номером 5910500000:04:001:0091, розташовані на території Лебединської міської ради Сумської області. У задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору від 28 грудня 2018 року № 5, суд першої інстанції керувався тим, що сторони спірного договору встановили умову, відповідно до якої цей договір є укладеним з моменту його державної реєстрації, а на момент державної реєстрації речових прав умови договору суперечили вимогам закону, зокрема щодо строку, на який його укладено (100 років), а тому наявні підстави для визнання такого договору недійсним.
18 вересня 2023 року додатковим рішенням Лебединського районного суду Сумської області заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ЗАУЕР» на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 60,00 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи. Стягнуто з ТОВ «ЗАУЕР» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 163,75 грн та 660,00 грн витрат на правничу допомогу (представництво інтересів ОСОБА_1 під час розгляду Сумським апеляційним судом апеляційної скарги на ухвалу суду від 07 лютого 2022 року).
28 березня 2024 року постановою Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу ТОВ «ЗАУЕР» задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Лебединського районного суду Сумської області                                   від 29 серпня 2023 року в частині задоволених вимог та додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 вересня 2023 року                           ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судового збору.
Апеляційний суд мотивував висновки тим, що із 01 січня 2019 року строк користування земельною ділянкою приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не може перевищувати 50 років.Спірний договір №5 укладено 28 грудня 2018 року щодо двох земельних ділянок з кадастровими номерами 5910500000:03:005:0091 та 5910500000:04:001:0091 на строк 100 років. Державна реєстрація речового права за ТОВ «ЗАУЕР» проведена 04 січня 2019 року та 26 лютого 2019 року окремо за кожною земельною ділянкою. Станом на день укладення договору  про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 28 грудня 2018 року № 5 законодавством не було визначено обмежень у тривалості строку дії договору емфітевзису, предметом якого є земельна ділянка приватної власності. За встановлених обставин спірний договір був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, підписаний його сторонами і земельні ділянки були передані у користування ТОВ «ЗАУЕР» за підписаним сторонами актом приймання-передачі від 28 грудня 2018 року.
Апеляційний суд зазначив, що договір користування земельною ділянкою є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі. Державній реєстрації підлягав не сам договір, а право користування земельною ділянкою.Чинне законодавство не містить норм, які б встановлювали строк, протягом якого має бути проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, зокрема йдоговорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Під час проведення державної реєстрації похідного речового права користування (емфітевзису) земельних ділянок за ТОВ «ЗАУЕР» державні реєстратори діяли у межах своїх повноважень.
03 жовтня 2024 року додатковою постановою Сумського апеляційного суду стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЗАУЕР» 3 000,00 грн компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу.
 
Додаткова постанова мотивована тим, що, враховуючи складність справи, кількість судових засідань, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, затрачений на надання таких послуг, що підтверджено належними доказами, заява представника ТОВ «ЗАУЕР» - адвоката Васильця С. О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, а понесені відповідачем витрати підлягають компенсації за рахунок   ОСОБА_1 у розмірі               3 000,00 грн за апеляційний розгляд справи.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
13 травня 2024 року ОСОБА_1 та її представник - Нежевело В. В. засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 серпня 2023 року, додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області                           від 18 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду                                  від 28 березня 2024 року, в якій просять рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, а додаткове рішення суду першої інстанції змінити.
 
01 листопада 2024 року ОСОБА_1 та її представник - Нежевело В. В. засобами поштового зв`язку подали касаційну скаргу на додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, в якій просять її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу.
 
Доводи касаційних скарг
Касаційна скарга по суті спору мотивована тим, що момент вчинення правочину юридично виникає з державної реєстрації емфітевзису, що апеляційний суд проігнорував та не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 322/1178/17, у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року в справі № 913/169/18, про те, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій.  На момент набуття чинності (його державної реєстрації) договору емфітевзису                      від 28 грудня 2018 року його умови не відповідали вимогам законодавства, адже був установлений максимальний строк користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, що не може перевищувати 50 років. 
У справі відсутні докази на підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 плати за договором емфітевзису.  З медичної карти ОСОБА_2 вбачається, що він мав вади розумової діяльності та перебував на лікуванні в психоневрологічній лікарні, отже, він не усвідомлював значення своїх дій. Стороною позивачки заявлялося про необхідність призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про призначення експертизи. У постанові Верховного Суду                      від 07 липня 2022 року в справі зазначено, що судова експертиза призначається в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, які входять до предмета доказування, що і має місце в цій справі. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 902/834/20, від 13 серпня 2021 року в справі № 917/1196/19,                           від 30 вересня 2021 року в справі № 927/110/18, від 23 грудня 2021 року в справі № 5015/45/11 та не враховані судом. 
Також в оспорюваному договорі відсутня можливість його розірвання. 
Апеляційний суд застосував практику Верховного Суду зі зміненим на власний розсуд змістом. 
Обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Такі правові висновки викладені                          у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, у постанові Верховного Суду                            від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17. Із 16 січня 2020 року такий спосіб захисту, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав. Скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (постанови Верховного Суду від 03 вересня 2020 року в справі                                          № 914/1201/19, від 20 серпня 2020 року в справі № 916/2464/19, від 14 липня 2020 року в справі № 910/8387/19, від 23 червня 2020 року в справах                                № 906/516/19, № 905/633/19 та № 922/2589/19,  від 16 вересня 2020 року в справі № 352/1021/19). 
Стосовно розподілу судових витрат касаційні скарги мотивовані тим, що суд протиправно занизив розмір необхідних до компенсації витрат позивачки.  Суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19,                                        від 22 листопада 2019 року в справі № 910/906/18. Суд не врахував також висновки Верховного Суду в постановах від 18 грудня 2018 року в справі                           № 910/4881/18, від 28 грудня 2020 року в справі № 640/18402/19 щодо підстав розподілу витрат на правничу допомогу. За подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 07 лютого 2022 року позивачка сплатила 496,20 грн судового збору, а також на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції витратила 12 000,00 грн, на виконання ухвали суду першої інстанції доплатила судовий збір у розмірі 1816,00 грн. Ці судові витрати суд мав стягнути із відповідача у повному розмірі, адже її апеляційну скаргу на рішення суду                      від 07 лютого 2022 року було задоволено повністю. 
Апеляційний судстягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЗАУЕР» 3 000,00 грн компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, однак товариство не надало доказів понесення таких витрат, актів виконаних робіт з детальним описом наданої правничої допомоги. Клопотання позивачки щодо неспівмірності заявлених ТОВ «ЗАУЕР» витрат суд апеляційної інстанції не розглянув. Апеляційна скарга ТОВ «ЗАУЕР» підписана директором, а не адвокатом, а в судовому засіданні в апеляційному суді адвокат був присутнім один раз, тому витрати на правничу допомогу є неспівмірними.  Суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 904/8308/17,  про те, що ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом, є підставою відмови в розподілі витрат на професійну правничу допомогу; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року в справі № 905/1795/18,                               від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19, від 09 грудня 2021 року в справі № 922/3812/19, від 01 грудня 2021 року в справі № 910/80852/20, щодо підстав розподілу витрат на правничу допомогу.
 
ТОВ «ЗАУЕР» до закінчення судових дебатів у апеляційному суді не зробило заяву щодо компенсації витрат на правничу допомогу та не надало попереднього розрахунку суми цих витрат, тобто порушено вимоги статті 141 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18 та в постановах Верховного Суду                                 від 04 жовтня 2021 року в справі № 922/3436/20, від 25 травня 2021 року в справі № 910/7586/19, від 19 липня 2021 року в справі № 910/16803/19,                           від 04 серпня 2021 року в справі № 759/2921/19, від 14 лютого 2019 року в справі № 916/24/18,  від 02 березня 2023 року в справі № 5019/1274/11. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу позивачки на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 29 серпня 2023 року, додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 березня 2024 року ТОВ «ЗАУЕР» зазначає, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту порушеного права. Станом на дату укладення договору емфітевзису від 28 грудня 2018 року законодавцем не було визначено обмежень у тривалості строку дії договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Державній реєстрації підлягає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб(емфітевзис), а не сам договір про надання такого права. Крім того, документи державному реєстратору подані                     28 грудня 2018 року. На виконання умов договору ТОВ «ЗАУЕР»сплатило ОСОБА_2 обумовлену грошову суму з вирахуванням податків та зборів, що підтверджується видатковим касовим ордером від 10 січня 2019 року. Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивачкою заявлено зі спливом п`яти місяців після закриття підготовного провадження. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 17 грудня                             2020 року в справі № 950/1976/20 визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 2,8994 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, кадастровий номер: 5910500000:03:005:0091, та на земельну ділянку площею 0,4225 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Лебединської міської ради Сумської області, кадастровий номер: 5910500000:04:001:0091, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 . 
Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 жовтня 2021 року за ОСОБА_1 на підставі вищевказаного рішення суду 28 січня 2021 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2,8994 га, кадастровий номер 5910500000:03:005:0091, та земельну ділянку площею                  0,4225 га, кадастровий номер 5910500000:04:001:0091. 
Згідно з копією витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 січня 2019 року, 28 грудня 2018 року на підставі рішення державного реєстратора Перекрестової О. В. від 04 січня 2019 року № 44964925 за                           ТОВ «ЗАУЕР» зареєстровано речове право на земельну ділянку площею                       2,8994 га, кадастровий номер 5910500000:03:005:0091, - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Також згідно з копією витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2019 року, 21 лютого 2019 року на підставі рішення державного реєстратора Глушак М. В. від 26 лютого 2019 року № 45694629 за ТОВ «ЗАУЕР» зареєстровано речове право на земельну ділянку площею                      0,4225 га, кадастровий номер 5910500000:04:001:0091, - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Відповідно до вищевказаних витягів підставою для реєстрації права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТОВ «ЗАУЕР» на земельні ділянки з кадастровими номерами 5910500000:03:005:0091 та 5910500000:04:001:0091 є договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 28 грудня 2018 року № 5, укладений між  ОСОБА_2 (власник) та ТОВ «ЗАУЕР» (землекористувач). 
Відповідно до пункту 1.1 договору власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає землекористувачу право володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею.
Згідно з пунктом 1.3 договору кадастрові номери земельних ділянок -  5910500000:03:005:0091 та 5910500000:04:001:0091.
Відповідно до пункту 1.5 договору земельна ділянка передається в користування землекористувача протягом 10 календарних днів з моменту державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі земельної ділянки.
Згідно з пунктом 2.1 термін користування земельною ділянкою землекористувачем на праві емфітевзису за цим договором складає 100 років з дати державної реєстрації права емфітевзису.
За користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику фіксовану одноразову плату в розмірі 20 000,00 грн з урахуванням податків та зборів (обов`язкових платежів) за весь строк дії договору. До сплати власнику належить сума коштів, встановлена цим пунктом договору, за вирахуванням податків та зборів (обов`язкових платежів) у розмірі, передбаченому чинним на час виплати коштів податковим законодавством. Після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, належна до виплати власнику сума складає 16 100,00 грн (пункт 2.3 договору).
Пунктом 5.3 договору передбачено: «це речове право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації», а пунктом 5.4 передбачено, що договір вважається укладеним з моменту його державної реєстрації.
Позиція Верховного Суду
 
Касаційні провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзиву та виснував, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Стосовно суті спору
 
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
 
За пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
 
Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
 
За змістом частин першої та другої статті 408 ЦК України (в редакції станом на 28 грудня 2018 року) строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.
 
Згідно із статтею 102-1 Земельного кодексу (далі - ЗК) України (в редакції станом на 28 грудня 2018 року) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.  Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років.Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
 
Законом України від 10 липня 2018 року № 2498-VIII частину четверту                    статті 102-1 ЗК України викладено у новій редакції та визначено, що строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років. Зазначений закон набрав чинності 01 січня 2019 року.
 
Касаційна скарга по суті спору мотивована тим, що момент вчинення правочину юридично виникає з державної реєстрації емфітевзису, що апеляційний суд проігнорував та не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 322/1178/17, у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року в справі № 913/169/18, про те, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій.  На момент набуття чинності (його державної реєстрації) договору емфітевзису                      його умови не відповідали вимогам законодавства, адже був установлений максимальний строк користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, що не може перевищувати 50 років. 
 
Пунктом 5.3 договору від 28 грудня 2018 року № 5 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) передбачено, що це речове право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, а пунктом 5.4 визначено, що договір вважається укладеним з моменту його державної реєстрації.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
 
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
 
За змістом статті 631 ЦК України момент набрання чинності договором співпадає з моментом його укладення, настання якого, за загальним правилом, пов`язується з часом досягнення сторонами згоди щодоусіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Також договір може вважатися укладеним згідно зі статтею 640 ЦК України з моменту передання майна чи вчинення певної дії, тобто пов`язується з умовами договору або його правовою природою (частина друга зазначеної статті).
 
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує певні правові відносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася.
 
Така редакція статті 639 ЦК Українидіяла й станом на 28 грудня 2018 року. 
 
28 грудня 2018 року  ОСОБА_2 та ТОВ «ЗАУЕР» досягли згоди щодо істотних умов договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), зокрема набрання чинності договору сторони пов`язали з державною реєстрацією речового права користування земельною ділянкою.
 
Іншого визначення часу чи моменту набрання чинності, а, відтак, і моменту укладення договору емфітевзису його текст не містить. 
 
Відповідно до статті 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). 
 
З урахуванням принципу свободи договору, а також того, що згідно з частиною другою статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, ОСОБА_2 та ТОВ «ЗАУЕР» визначили та пов`язали укладення договору з моментом його державної реєстрації, тобто державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
 
У спірних правовідносинах державна реєстрація права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відбулася 04 січня 2019 року і 21 лютого 2019 року, тому передчасними є висновки апеляційного суду про те, що оспорюваний договір емфітевзису міг бути вчинений на 100 років, з огляду на те, що з 01 січня 2019 року строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не може перевищувати 50 років. 

 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі                     № 322/1178/17, на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, сформульовано висновок про те, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.
У цій справі момент укладення оспорюваного правочину про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) також пов`язаний із державною реєстрацією речового права, тому суд мав урахувати наведені вище висновки Верховного Суду, проте не зробив цього. 
 
Апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду, на які посилається заявниця в касаційній скарзі, не звернув уваги на пункт 5.4договору від 28 грудня 2018 року № 5 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), який пов`язує його чинність із державною реєстрацією, не дослідив заявлені позивачкою позивачкою підстави недійсності оспорюваного правочину. 
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд неповно встановив фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належної оцінки усім наявним у справі доказам та договірним положенням. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, тому суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Оскільки Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, в справі, що переглядається, не може ухвалити нове рішення по суті спору, тому справа підлягає передачі на новий апеляційний розгляд для встановлення істотних для її вирішення обставин. 
 
Щодо інших доводів касаційної скарги по суті спору необхідно зазначити таке. 
 
Упостанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року в справі № 913/169/18, на яку також посилається заявниця, сформульовано висновок про те, що відповідно до вимог статті 125 ЗК України від однієї особи до іншої особи за правилами статті 120 цього Кодексу та частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» не може перейти право оренди земельної ділянки, яке у попереднього землекористувача ще не виникло станом на час відчуження ним будівель, розташованих на цій земельній ділянці, незалежно від дати укладення договору оренди земельної ділянки, оскільки виникненням права оренди є момент державної реєстрації цього речового права, а не дата укладення договору оренди.
 
У справі№ 913/169/18 предметом позову є стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться набуте відповідачем у власність нерухоме майно.
 
Тобто правовідносини в справі № 913/169/18 не є подібними до спірних правовідносин про оспорення дійсності договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). 
 
У касаційній скарзі зазначено, що в справі відсутні докази на підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 плати за договором емфітевзису.  
 
Верховний Суд зауважує, що в пункті 2.3 договору емфітевзису сторони погодили, що до сплати власнику належить сума коштів, встановлена цим пунктом договору, за вирахуванням податків та зборів (обов`язкових платежів) у розмірі, передбаченому чинним на час виплати коштів податковим законодавством. Після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, належна до виплати власнику сума складає 16100,00 грн.
 
ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив згоду на таку плату за користування землею. 
 
На виконання умов договору ТОВ «ЗАУЕР» сплатило ОСОБА_2 обумовлену грошову суму з вирахуванням податків та зборів, що підтверджується видатковим касовим ордером від 10 січня 2019 року (т. 1, а. с. 150) та спростовує доводи касаційної скарги про те, що в справі відсутні докази на підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 плати за договором емфітевзису.  
 
Такі посилання заявниці не можуть бути самостійною підставою недійсності оспорюваного договору. 
 
Як у підставах позову, так і в касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що змедичної карти ОСОБА_2 вбачається, що він мав вади розумової діяльності та перебував на лікуванні в психоневрологічній лікарні, отже, він не усвідомлював значення своїх дій. Стороною позивачки заявлялося про необхідність призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. 
 
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про призначення експертизи. У постанові Верховного Суду                       від 07 липня 2022 року в справі зазначено, що судова експертиза призначається в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, які входять до предмета доказування, що і має місце в цій справі. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 902/834/20, від 13 серпня 2021 року в справі № 917/1196/19,                             від 30 вересня 2021 року в справі № 927/110/18, від 23 грудня 2021 року в справі № 5015/45/11 та не враховані судом. 
Наведені доводи касаційної скарги не становлять самостійну підставу скасування постанови апеляційного суду по суті спору, з огляду на таке. 
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін (стаття 105 ЦПК України). 
Відповідно до статті 197 ЦПК України  у підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста. 
У цій справі підготовче провадження тривало з 17 червня 2022 року до                             16 березня 2023 року. 
До моменту постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження суд за участю сторін та їх представників, з`ясовував, зокрема у представника позивачки, чи повідомлено нею про всі обставини даної справи та чи надано докази на підтвердження, обставин на які посилається позивачка.
Клопотань щодо проведення експертизи до закриття підготовчого провадження сторонами не заявлялося. 
28 серпня 2023 року (напередодні засідання, в якому суд першої інстанції вирішив справу по суті) через систему «Електронний суд» представник позивачки направила до суду клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої просила доручити Сумській філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України». На вирішення експерта просила поставити питання: «1. Чи страждав за життя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , психічними захворюваннями? Якщо так - вказати яким саме. 2. Чи міг ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 28 грудня 2018 року за станом свого здоров`я усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними?».
Ухвалою від 29 серпня 2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, мотивувавши висновки тим, що в межах підготовчого провадження сторона, заявивши про певні обставини, на які вона посилається у своїй позовній заяві, має право збирати відповідні докази, тобто представник позивачки, посилаючись на недійсність спірного правочину з підстав дефекту волі ОСОБА_2 , мала можливість протягом усього часу підготовчого провадження заявити клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Однак такого клопотання не подала. Представником позивачки не обґрунтовано, чому клопотання про призначення експертизи подано тобто зі спливом п`яти місяців після закриття підготовчого провадження. 
Ураховуючи, що клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи заявлено позивачкою після закриття підготовчого провадження в справі та без наявності поважних причин невчинення вказаної процесуальної дії у встановлений процесуальним законом строк, Верховний Суд вважає відмову суду першої інстанції у задоволенні заявленого клопотання обґрунтованою. 
Загальні висновки про те, що судова експертиза призначається в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, які входять до предмета доказування, викладені в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 902/834/20, від 13 серпня 2021 року в справі                                    № 917/1196/19, від 30 вересня 2021 року в справі № 927/110/18, від 23 грудня 2021 року в справі № 5015/45/11, самі собою не можуть бути безумовною підставою їх врахування судами, якщо сторони не вчинили процесуальної дій щодо заявлення клопотання про проведення експертизи у визначений процесуальним законом час. 
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Посилання в касаційній скарзі на те, що в оспорюваному договорі відсутня можливість його розірвання, не має наслідком його недійсність, адже сторони не позбавляються права звернутися до суду із вимогою про розірвання договору з підстав, передбачених статтями 651-652 ЦК України. 
ОСОБА_1 не погоджується з мотивами суду щодо відмови в позовних вимогах про припинення речового права, визнання дій незаконними, скасування державної реєстрації прав, зобов`язання вчинити дії, посилаючись на неврахування висновків у постановах Великої Палати Верховного Суду                             від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17,                                         від 03 вересня 2020 року в справі № 914/1201/19, від 20 серпня 2020 року в справі № 916/2464/19, від 14 липня 2020 року в справі № 910/8387/19,                                  від 23 червня 2020 року в справах № 906/516/19, № 905/633/19 та                                     № 922/2589/19,  від 16 вересня 2020 року в справі № 352/1021/19), щодо ефективності таких вимог. 
Однак вимоги щодо припинення речового права, визнання дій незаконними, скасування державної реєстрації прав, зобов`язання вчинити дії є похідними від визнання правочину недійсним, а в частині дійсності оспорюваного правочину справа підлягає новому перегляду апеляційним судом, який перевірить обґрунтованість заявлених вимог у сукупності та взаємозв`язку.  
Щодо процесуальних питань та розподілу судових витрат
ОСОБА_1 посилається на те, що суд протиправно занизив розмір необхідних до компенсації їй судових витрат. Суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, від 22 листопада 2019 року в справі                              № 910/906/18. Суд не врахував також висновки Верховного Суду в постановах від 18 грудня 2018 року в справі № 910/4881/18, від 28 грудня 2020 року в справі № 640/18402/19 щодо підстав розподілу витрат на правничу допомогу. За подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 07 лютого 2022 року позивачка сплатила 496,20 грн судового збору, а також на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій витратила 12 000,00 грн, на виконання ухвали суду першої інстанції доплатила судовий збір у розмірі 1816,00 грн. Ці судові витрати суд мав стягнути із відповідача у повному розмірі, адже її апеляційну скаргу на ухвалу суду від 07 лютого 2022 року було задоволено повністю. 
ОСОБА_1 зазначає, що товариство не надало доказів понесення таких витрат, актів виконаних робіт з детальним описом наданої правничої допомоги. Клопотання позивачки щодо неспівмірності заявлених ТОВ «ЗАУЕР» витрат суд апеляційної інстанції не розглянув. Апеляційна скарга ТОВ «ЗАУЕР» підписана директором, а не адвокатом, а в судове засідання в апеляційному суді адвокат був присутнім один раз, тому витрати на правничу допомогу є неспівмірними.  Суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 904/8308/17,  про те, що ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом, є підставою відмови в розподілі витрат на професійну правничу допомогу; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі                                     № 826/1216/16, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року в справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19,                            від 09 грудня 2021 року в справі № 922/3812/19, від 01 грудня 2021 року в справі                     № 910/80852/20, щодо підстав розподілу витрат на правничу допомогу.
 
Також заявниця вказує, що ТОВ «ЗАУЕР» до закінчення судових дебатів у апеляційному суді не зробило заяву щодо компенсації витрат на правничу допомогу та не надало попереднього розрахунку суми цих витрат, тобто порушено вимоги статті 141 ЦПК України. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18 та в постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року в справі № 922/3436/20, від 25 травня 2021 року в справі № 910/7586/19,                              від 19 липня 2021 року в справі № 910/16803/19, від 04 серпня 2021 року в справі № 759/2921/19, від 14 лютого 2019 року в справі № 916/24/18,                                 від 02 березня 2023 року в справі № 5019/1274/11. 
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;                  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Тобто розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі                                       № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).
 
З урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Верховний Суд не переглядає правильність розподілу судових витрат судом першої інстанції, адже позов по суті має бути остаточно вирішений апеляційним судом. 
 
Однак додаткове рішення є невіддільною частиною основного рішення і не може існувати окремо від нього, тому його доля залежить від долі основного рішення. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
 
За наведених обставин додаткова постанова апеляційного суду скасовується як частина постанови апеляційного суду по суті спору, що скасована за наслідками касаційного перегляду справи. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.
 
Верховний Суд висновує, що постанови (основна і додаткова) апеляційного суду підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.
 
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_1 та її адвоката Нежевело Валентини Вікторівни задовольнити частково.
Постанову Сумського апеляційного суду від 28 березня 2024 року та додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року  скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська