Справа № 161/17473/24 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1182/25  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 жовтня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 серпня 2025 року

                                          В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що у період з 20 вересня 2002 року по 18 липня 2023 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6 . У шлюбі вони збудували житлову нерухомість, а саме: житловий будинок садибного типу загальною площею 116,2 кв. м, житловою площею 59,9 кв. м, опис: житловий будинок - А1, прибудова - a,а1, відкрита веранда - а2, гараж - а3, хлів – Б1, гараж В1, вбиральня - Г, колодязь – Д, огорожа - 1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначав, що будівельні роботи проводилися у 2010-2011 роках шляхом повної перебудови існуючого житлового будинку площею 40 кв. м, право власності на який не було на той час зареєстровано за відповідачем ОСОБА_7 . Також не було оформлено і право власності на земельну ділянку на якій знаходиться спірний житловий будинок, хоча земля була передана у приватну власність відповідачу ще у 1996 році рішенням сесії Буянівської сільської ради № 10/2 від 26 грудня 1996 року. Після припинення шлюбно-сімейних відносин відповідач ОСОБА_7 04 грудня 2023 року та 15 січня 2024 року провела реєстрацію права власності на новий житловий будинок та земельну ділянку під ним.
Позивач також вказував, що 19 липня 2024 року відповідач ОСОБА_7 відчужила спірний житловий будинок та земельну ділянку третій особі ОСОБА_5 - своєму сину від першого шлюбу, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки та житлового будинку.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності: на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,2 кв. м, житловою площею 59,9 кв. м; на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 0722880900:01:001:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_7 на свою користь понесені по справі судові витрати.
У жовтні 2024 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що у період шлюбу з ОСОБА_3 вони набули у спільну сумісну власність подружжя трактор ЮМЗ-6Л, 1987 року випуску, жовто-зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі: б/н, який після розірвання шлюбу вони у добровільному порядку не можуть розділити.
Зважаючи на наведене, ОСОБА_7 просила суд провести поділ спільно нажитого майна подружжя – трактора ЮМЗ-6Л, 1987 року випуску, жовто-зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі: б/н, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на її користь 1/2 частки його вартості, що становить 58 288 грн 50 коп., а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь понесені по справі судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2024 року зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 серпня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 1/2 частку вартості трактора колісного ЮМЗ-6Л, 1987 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , у розмірі 30 977 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про його задоволення.
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в первісному позові у цій справі. Суд першої інстанції не звернув уваги та належно не оцінив наявні у справі докази, а саме погосподарські книги за 2001-2015 роки та проекти газифікації житлового будинку за 1998 та 2008 роки. Зазначені документи підтверджують ту обставину, що будівельні роботи відбувалися у 2010-2011 роках шляхом повної перебудови існуючого житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 40 кв. м до 116,2 кв. м саме за спільні кошти подружжя, а тому зазначений об`єкт нерухомості та земельна ділянка на якій він знаходиться підлягають поділу як спільна сумісна власність подружжя у рівних частках.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у первісному позові ОСОБА_3 у цій справі. Позивач не довів належними та допустимими доказами тієї обставини, що у період шлюбу ними було побудовано житлову нерухомість, оскільки земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га їй було передано безкоштовно у приватну власність 26 грудня 1996 року. Крім того, на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з яким у 1997 році збудували спірний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дата початку будівництва – 02 березня 1997 року, дата завершення будівництва – 30 жовтня 1997 року. Разом з тим, вона не здійснила реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно через відсутність на той час такої необхідності та грошових коштів. Згідно з будівельним паспортом на забудову земельної ділянки від 23 червня 1997 року загальна площа будинку становить 96 кв. м, а житлова – 65,52 кв. м. Якщо порівняти вказаний технічний паспорт з технічним паспортом від 29 серпня 2023 року, який є дійсним на даний час, то площа будинку відрізняється лише на 20 кв. м, а кількість кімнат та нежитлових приміщень збігається. Тобто, під час будівництва в 1997 році були здійснені корективи в збільшенні площі кімнат, але не їх кількість. Крім того, що стосується погосподарських книг, вони не є правовстановлюючими документами, інформація до них вносилася зі слів людей, ніким не перевірялася і використовувалася лише для визначення поштової адреси, а тому не може достовірно підтверджувати наведені позивачем обставини щодо збільшення площі житлового будинку до 116,2 кв. м. Додана до матеріалів справи копія проекту газопостачання 1998 року також не може бути належним доказом і не може братися до уваги, оскільки не є правовстановлюючим документом та не містить інформації щодо площі житлового будинку та про будь-яку його реконструкцію.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення суду першої інстанції позивачем оскаржується лише в частині відмови у первісному позові, то відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційним судом рішення суду в частині задоволених позовних вимог зустрічного позову не переглядається та на предмет законності й обґрунтованості не перевіряється.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 20 вересня 2002 року по 18 липня 2023 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 17 квітня 2006 року та листом Луцького відділу ДРАЦС у Луцькому районі Волинської області від 10 вересня 2024 року № 3254/30.11-06-61 (а.с.11, 12, т.1).
Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок садибного типу загальною площею 116,2 кв. м, житловою площею 59,9 кв. м, опис: житловий будинок - А1, прибудова - a,а1, відкрита веранда - а2, гараж - а3, хлів – Б1, гараж В1, вбиральня - Г, колодязь – Д, огорожа - 1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок складається з: коридору площею 6,9 кв. м; передпокою площею 15,1 кв. м; коридору площею 11,7 кв. м; санвузла площею 9,8 кв. м; вітальні площею 21,7 кв. м; кімнати площею 14,2 кв. м; кімнати площею 13,9 кв. м; кімнати площею 10,1 кв. м; кухні 12,8 кв. м.
У 1996 році рішенням сесії Буянівської сільської ради № 10/2 від 26 грудня 1996 року відповідачу ОСОБА_7 була передана у приватну власність земельна ділянка, що підтверджується записами у погосподарських книгах Буянівської сільської ради Луцького району за 2001-2021 роки та архівним витягом з рішення сесії Буянівської сільської ради народних депутатів Луцького району № 10/2 від 26 грудня 1996 року (а.с.15, т. 1)
З пояснень відповідача ОСОБА_7 судом встановлено, що земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га їй було передано безкоштовно у приватну власність 26 грудня 1996 року, що підтверджується архівним витягом з рішення сесії Буянівської сільської ради народних депутатів Луцького району № 10/2 від 26 грудня 1996 року, і на той момент вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 та в 1997 році вони збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 , що останній також підтвердив в суді першої інстанції будучи допитаний судом в якості свідка. ОСОБА_8 у своїх показаннях також зазначив, що у 1994 році він одружився з ОСОБА_7 з якою у період з 1995 по 1997 роки вони збудували будинок на 5 кімнат, приблизно на 116 кв. м, та два гаражі, на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_7 у грудні 1996 році. Будинок бували за кошти колгоспу, де він працював. В 2000 році вони розлучилися.
Згідно з витягом з реєстру будівельної діяльності єдиної державної електронної системи у сфері будівництва реєстраційний номер №ІУ161231228972 дата початку будівництва житлового будинку зазначена 02 березня 1997 рік та дата завершення – 30 жовтня 1997 рік.
Відповідно до письмових пояснень ФОП ОСОБА_9 від 17 червня 2025 року, нею на замовлення ОСОБА_6 було виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок. Інформація про рік побудови даного будинку (1997) внесена до технічної документації на підставі виписки з погосподарської книги за № 202 від 23 жовтня 2023року, яку надала замовник. Витяг з погосподарської книги в матеріалах погосподарської справи відсутній так як замовником не надавався. Про факт, що згідно з погосподарської книги станом на 1997 рік (рік побудови) площа даного будинку становила 40 кв. м, а сам будинок складався з двох кімнат, так як і факт того, що площа даного будинку у розмірі 120 кв. м зафіксована в погосподарській книзі в 2014 році, на момент розробки технічної документації їй було невідомо, і заявником така інформація не озвучувалася і відповідні документи на надавалися. Те, що висота стелі двох кімнат будинку нижча від загальної висоти стелі будинку, різна цегла в кладці несучої стіни, наявність опорної колони посеред несучої стіни, а також інформація зазначена в погоспосподарській книзі, вказує на те, що частина даного будинку прибудована до раніше збудованого, проте такі відомості до технічної документації не вносилися, оскільки для виготовлення технічного паспорту внесення таких відомостей не вимагається. Разом з тим, технічне обстеження даного будинку проводилося нею як технічним працівником, а не як експертом та на підставі документів наданих замовником (а.с.1, т. 2).
04 грудня 2023 року та 15 січня 2024 року відповідач ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 здійснила реєстрацію права власності на будинок та земельну ділянку під ним, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав № 362323763 від 18 січня 2024 року та витягом з державного реєстру речових прав № 356850242 (а.с.13, т. 1).
19 липня 2024 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладений договір дарування земельної ділянки, що розташована в с. Буяни Луцького р-ну Волинської обл., кадастровий номер: 0722880900:01:001:0073, з розташованим на ній житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гордійчук М. В. за реєстраційним номером 1198 (а.с.46-49, т. 1).
Договір дарування земельної ділянки, з розташованим на ній житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є дійсним та позивачем не оспорювався.
Відчужуваний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами належав ОСОБА_7 на праві приватної власності, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_10 , державним реєстратором Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, від 18 січня 2024 року, як спеціальним суб`єктом, який здійснює функцію державної реєстрації, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером: 362323763 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2864271207080).
Земельна ділянка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_10 , державним реєстратором Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області від 04 грудня 2023 року, як спеціальним суб`єктом, який здійснює функцію державної реєстрації, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером: 356850242 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2840866807228).
ОСОБА_3 звертаючись до суду із первісним позовом у своїх вимогах зазначав, що спірний житловий будинок був набутий спільно з відповідачем ОСОБА_7 у період шлюбу шляхом його повної перебудови у 2010-2011 роках, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах, у зв`язку з чим за ним належить визнати право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку. Крім того, при переході права власності на будівлю і споруди з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, а тому за ним необхідно також визнати право власності і на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 0722880900:01:001:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У справі, яка переглядається апеляційним судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.
Згідно з ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України).
Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
У ст. 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи у первісному позові ОСОБА_3 , обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав суду належних доказів того, що за рахунок спільних трудових чи грошових затрат, або його затрат істотно збільшилась вартість спірного житлового будинку, як і не надав суду належних доказів, що за рахунок його коштів проводилася саме перебудова будинку у 2010-2011 роках, про що він стверджував у своїх позовних вимогах. Суд також обґрунтовано не прийняв до уваги подані ОСОБА_3 на підтвердження проведення будівельних робіт за вказаний період накладні, датовані 2007-2008 роками, оскільки призначення пиломатеріалів хвойних порід не встановлено, що свідчить про те, що вони не є належними доказами, що підтверджують їх використання під час будівельних робіт. Позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів, які б давали можливість порівняти вартість майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, що підтверджувало б істотність збільшення вартості майна. Для з`ясування зазначеної обставини позивач не звертався до суду з клопотанням про проведення відповідної експертизи, а надані ним докази, а саме погосподарські книги за 2001-2015 роки та проекти газифікації житлового будинку за 1998 та 2008 роки, які не містять жодних відомостей про будь-яку реконструкцію житлового будинку, не підтверджують істотність збільшення вартості майна і що таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами позивача як другого з подружжя, який не є власником. Такі обставини не підтверджуються і показаннями допитаних зі сторони позивача свідків, оскільки є прямо протилежними показанням свідків зі сторони відповідача. Крім того, як вбачається з будівельного паспорту на забудову земельної ділянки від 23 червня 1997 року, загальна площа будинку становить 96 кв. м, а житлова – 65,52 кв. м. При порівнянні вказаного технічного паспорту з технічним паспортом від 29 серпня 2023 року, який є дійсним на даний час, то площа будинку відрізняється лише на 20 кв. м, а кількість кімнат та нежитлових приміщень збігається. Наведене свідчить, що під час будівництва в 1997 році були здійснені корективи в збільшенні площі кімнат, але не їх кількість, що спростовує твердження позивача про здійснення повної перебудови існуючого житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 40 кв. м до 116,2 кв. м саме за спільні кошти подружжя, та відповідно істотне збільшення вартості майна. Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки в порядку поділу спільного майна подружжя є правильним та узгоджується із наведеними нормами матеріального права і висновками Верховного Суду. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в первісному позові ОСОБА_3 є законним та  обґрунтованим.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 серпня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: