ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/208/25  Номер провадження 22-ц/814/4113/25	Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
розглянувши у  відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Перепелиці Валентини Миколаївни на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-1» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.02.2024 року по 24.11.2024 року у розмірі 318808,98 грн.
В обгрунтування позову вказував, що заочним рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-1» на користь ОСОБА_1 заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з 01 липня 2023року по 29 серпня 2023 року в сумі - 95 511 грн 65 коп. виплати суми заборгованості саме по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 серпня 2023 року до дня ухвалення судом рішення у справі, тобто до 26 лютого 2024 р. в сумі 298 986 грн 66 коп., а всього 394 498 грн 31 коп. 
В подальшому, 20.09.2024 р. позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №5 32/2138/23, виданого 20.08.2024 Кобеляцьким районним судом Полтавської області.
20.09.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича було відкрите відповідне виконавче провадження №76105555. Сплату заборгованості заробітної плати позивач отримав 25.11.2024, що підтверджується копією платіжної інструкції №957 від 13.11.2024 та копією виписки з Приват24 про перерахування коштів за виконавчим листом №532/2138/23 від 25.11.2024. Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні позивач отримав 25.11.2024.
Враховуючи те, що за період з 27 лютого 2024 р. до 24 листопада 2024 р. виникла затримка розрахунку при звільненні, вважає, що наявні підстави для стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача у розмірі 318808,98 грн.
       Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 серпня 2025 року в задоволенні позовуОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-1» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено.
   Не погодившись з рішенням районного суду Перепелиця В.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки фактично наявний спір про несвоєчасне виконання рішення.
Тобто фактично висновки районного суду вказано, що після ухвалення рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець звільняється від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Вважає, що судом безпідставно не застосовано ст. 117 КЗпП України та порушено ч.4 ст. 263 ЦПК України, оскільки на думку позивача, він має право на стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, тобто по 24.11.2024 року.
      Вказує,  що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Таким чином вважає, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи сторони був присутній представник позивача, інші особи по справі будучи належним чином та повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 серпня 2015 року до 29 серпня 2023 перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-1», що підтверджується записами у трудовій книжці, яка долучена до матеріалів позовної заяви.
Також встановлено, що 29 серпня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з посади адміністратора торгівельного залу у ТОВ «ТЕХНОПОЛІС-1» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 
Разом з тим, у день звільнення відповідачем не було проведено повний розрахунок та виплата належних  сум ОСОБА_1 , внаслідок чого в ТОВ «ТЕХНОПОЛІС-1» перед позивачем виникла заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.07.2023 по 29.08.2023 у розмірі 95 511 грн 65 коп., до якої увійшла компенсація за невикористану відпустку в сумі 26 133 грн 35 коп., що підтверджується довідкою наданою ТОВ «ТЕХНОПОЛІС-1» від 28.11.2023.
Заочним рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області у цивільній справі №532/2138/23 від 26 лютого 2024 року стягнуто з ТОВ «ТЕХНОПОЛІС-1» на користь ОСОБА_1 , заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з 01 липня 2023року по 29 серпня 2023року в сумі - 95 511 грн 65 коп. виплати суми заборгованості саме по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 серпня 2023 року до дня ухвалення судом рішення у справі, тобто до 26 лютого 2024 р. в сумі 298 986 грн 66 коп., а всього 394 498 грн 31 коп. Також стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС-1» на користь держави 3 944 грн 98 коп. судового збору. 
20.09.2024 р. позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна С.І. із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №5 32/2138/23, виданого 20.08.2024 Кобеляцьким районним судом Полтавської області.
20.09.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича було відкрите відповідне виконавче провадження №76105555. 
Проте, заборгованості  була погашена 25.11.2024, що підтверджується копією платіжної інструкції №957 від 13.11.2024 та копією виписки з Приват24 про перерахування коштів за виконавчим листом №532/2138/23 від 25.11.2024.
Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що фактично матеріалами справи встановлено, що існує спір щодо стягнення компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду, яким вже було присуджено компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, тому на думку суду, повторне звернення з вимогою про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на ст. 116,117 КЗпП України вказує на обрання позивачем неефективного способу захисту та є підставою для відмови в задоволенні позову.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ТОВ «Технополіс-1» про стягнення заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні і його права були захищені заочним рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26.02.2024 року та стягнуто заборгованість за весь час затримки, але не більше як за шість місяців відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що оскільки з ним розрахунок було проведено 25.11.2025 року він має право на стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.02.2024 року по 24.11.2024 року у розмірі 318808,98 грн. 
Суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Отже, єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19). 
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.
У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Ураховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
24 березня 2022 року набрав чинності ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначено особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану». 
Частинами 2, 3 ст. 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що  роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «Технополіс-1» за ст. 94, 115-117 КЗпП України, ст. 1, 24 ЗУ «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» засвідчується сертифікатом Київської ТПП № 3000-24-2258, який видано 10 грудня 2024 року, який є належним та допустимим доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справі, яка переглядається.
Виданим 10 грудня 2024 року сертифікатом № 3000-24-2258 Київська ТПП засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні; відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, 1-а, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходиться основний товарний склад, внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл); ТОВ «Технополіс-1», місцезнаходження: вул. Велика Кільцева, 4, с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл., з 12 березня 2022 року вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
У тексті сертифікату наявне посилання на повідомлення ТОВ «Технополіс-1» про втрату первинних та інших документів, в якому товариство повідомило, що входить до торгової мережі «Ельдорадо» наряду з ТОВ «ДІЄСА» та ТОВ «Технополіс-15» та зазначило, що внаслідок обстрілу 12 березня 2022 року та повторно 16 березня 2022 року була знищена будівля складу, де зберігалася значна частина первинної та іншої документації товариства та товарні запаси торгової мережі; велика частина об`єктів торгової мережі або потрапила до територій, на яких велись бойові дії та зазнали певних втрат, або потрапили до тимчасово окупованих територій (тобто був втрачений контроль над об`єктами, активами, що в них знаходилися, інформаційними носіями, первинними документами тощо), або пошкоджена чи взагалі повністю знищена разом з активами, інформаційними носіями, первинними документами тощо, внаслідок обстрілів з боку збройних формувань російської федерації.
Отже, унеможливлення виконання ТОВ «Технополіс-1» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме, збройною агресією російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, 1-а, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходився основний товарний склад, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії, встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Колегія суддів зважає на те, що у сертифікаті № 3000-24-2258 від 10 грудня 2024 року початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначений саме з 12 березня 2022 року, тобто охоплює період дії трудових відносин з ОСОБА_1 , які припинені за згодою сторін лише 29 серпня 2023 року. Отже, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом № 3000-24-2258 від 10 грудня 2024 року, та неможливістю належного виконання ТОВ «Технополіс-1» обов`язку зі своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, наявний причинно-наслідковий зв`язок.
Таким чином, у трудових правовідносинах між сторонами виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.
Окрім того, ТОВ «Технополіс-1» повідомило працівників про обставини непереборної сили, що зумовлюють затримку розрахунку, через загальнодоступний ресурс «МуЕldoLife» 01 червня 2023 року.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що у трудових правовідносинах між відповідачем ТОВ «Технополіс-1» та його працівниками, зокрема, ОСОБА_1 виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та які завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідач об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачених умовами договору та обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.
Враховуючи викладене колегії суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 , про стягнення з ТОВ «Технополіс-1» компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст.368, 376, 382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Перепелиці Валентини Миколаївни – задовольнити частково.
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 серпня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 листопада 2025 року.

Головуючий суддя : ____________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________________ С.Б. Бутенко_____________________ О.І. Обідіна