Справа № 450/5744/24                        Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1201/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       13 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                           суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
                секретаря Хоцяновича О.В.
                з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Львівської обласної прокуратури Іваськевич Х.І., представника відповідача ГУНП у Львівській області Кісіль Р.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року в складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, про відшкодування шкоди,-

встановив:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди, просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1200000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.
Вимоги обгрунтовані тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року задоволено його скаргу на бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій. Зобов`язано уповноважену особу Львівської місцевої прокуратури № 2 розглянути його заяву від 23 квітня 2018 року відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України. 
Уповноваженою особою Львівської місцевої прокуратури № 2 розглянуто ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018, однак жодних об`єктивних даних, викладених у його заяві від 23.04.2018, які б свідчили про вчинення працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області кримінальних правопорушень, не встановлено, а тому викладені у такій відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КУпАП. 
Зазначає, що з 12 жовтня 2018 року по 15 грудня 2024 року ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року не виконана та слідчих дій не розпочато. 
Бездіяльністю органів державної влади йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у приниженні його честі і гідності, постійному перебуванні у стресі та хвилюванні, невизначеності невиконання судового рішення, що свідчить про тривалість порушення його прав. Моральну шкоду оцінив у розмірі 1200000 грн. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 грн. компенсації моральної шкоди. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 та відповідачі Львівська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Львівській області.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 звертає увагу на процесуальну поведінку представника відповідача ГУНП у Львівській області Кісіля Р.Л., зокрема щодо неподання відзиву на позовну заяву, а також подання, на його думку, безпідставної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Звертає увагу, що застосовуючи принцип сатисфакції суд застосував норму міжнародного права та послався на обсяг такої у розмірі 1000 євро при триваючих порушеннях прав позивача.
Натомість, покликаючись на відповідні рішення Європейського суду з прав людини, зокрема щодо надмірної тривалості не виконання судового рішення, зазначає, що мінімальна сума сатисфакції, яку мав застосувати суд першої інстанції, це 100000,00 грн (2000 євро).
Звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини присуджує мінімальну сатисфакцію, а національні суди справедливу, але не меншу ніж Європейський суд з прав людини.
Зазначає, що рішення Європейського суду з прав людини та національних судів повинні стимулювати посадових осіб органів державної влади не допускати повторних порушень і усунення триваючих.
Просить змінити рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року збільшивши суму відшкодування моральної шкоди до рівня не меншого, як присуджено міжнародним судом у даній категорії справ. 
Винести окрему ухвалу щодо зловживання процесуальними правами представника відповідача ГУНП у Львівській області Кісіля Р.Л.
В апеляційній скарзі керівник Львівської обласної прокуратури Мерет М.Д. зазначає про незгоду з рішенням суду, оскільки таке ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Звертає увагу, що з того ж предмета і з тих же підстав позивач уже звертався до суду, однак у задоволенні його позову відмовлено.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач підтвердив, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом і з тих самих підстав, що не відповідає дійсності.
Покликаючись на норми матеріального права, зазначає, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
При цьому, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути.
Зазначає, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду, оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи.
Вважає, що розмір відшкодування, наведений та стягнутий за судовими рішеннями, є необґрунтованим і безпідставним, визначеним без будь якої правової аргументації.
На думку апелянта, в матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що системні і послідовні протиправні дії відповідачів призвели до погіршення стану здоров`я позивача, невизначеності від недовіри до органів державної влади в Україні, розчарування та стресу, підриву репутації.
Будь яких експертних досліджень на предмет дослідження заподіяної моральної шкоди позивачем проведено не було.
Покликаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22, зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння моральних страждань, причинно-наслідковий зв`язок між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою, як і не запропоновано обґрунтованого розрахунку суми, яку просить стягнути.
Звертає увагу на введений на території України воєнний стан та колосальні збитки, яких зазнає держава через повномасштабне вторгнення російської федерації, при цьому, сектор безпеки і оборони має визначальне значення, тому обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити незалежність та територіальну цінність. 
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.
В апеляційній скарзі представник Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіль Р.Л. зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям законності та обгрунтованості.
Вважає, що ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу заподіяння йому моральної шкоди, не довів, яким чином він витрачав зусилля по відновленню його порушених прав і як саме та з ким погіршилися відносини.
Неправомірні дії органу досудового розслідування, якщо позивач вважав їх такими, у встановленому кримінальним процесуальним законом не оскаржував, не цікавився ходом досудового розслідування протягом семи років.
Звертає увагу, що з того ж предмета і з тих же підстав позивач уже звертався до суду, однак у задоволенні його позову відмовлено.
ГУНП у Львівській області отримано відповідь від Слідчого управління ГУНП у Львівській області № 2561-2025 від 06.01.2025, що досудове розслідування у кримінальному провадження № 42018140000000238 від 24.07.2018 територіальними підрозділами ГУНП у Львівській області не здійснюється та не здійснювалося.
При цьому, доводи позивача про те, що увалу Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018 не виконано, спростовується листом Львівської місцевої прокуратури № 2 від 20.07.2018 № 06/17-06/17-307-09.
Звертає увагу, що у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Покликається на перелік необхідних підстав для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.
Не погоджується із висновком суду про те, що дана справа та справа № 450/3317/18 не є аналогічними.
При цьому, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав може бути визнано судом, як зловживання процесуальними правами, а суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання такому зловживанню.
Вважає, що ОСОБА_1 не обґрунтував залучення ГУНП у Львівській області до участі у даній справі, як і не надав жодних доказів, що посадовими особами управління заподіяна шкода, тому мета позовної заяви це безпідставне збагачення та намагання покласти на відповідача подвійну відповідальність.
У цьому контексті покликається на постанову Верховного Суду від 23.11.2022 у справі № 204/6248/20.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та закрити провадження у справі.
25.04.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ГУНП у Львівській області Кісіля Р.Л. на апеляційні скарги, у якому покликаючись на відповідні обставини, просить апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
28.04.2025 та 05.05.2025 позивач ОСОБА_1 подав пояснення на апеляційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури та відзив представника ГУНП у Львівській області.
Доповнення ОСОБА_1 до його ж апеляційної скарги, які надійшли 05.08.2025 колегія суддів залишає без розгляду, оскільки такі подані з порушенням вимог процесуального закону (ч. 1 ст. 364 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 16 липня 2018 року (день постановлення ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова) до моменту розгляду цивільної справи по суті судом, минуло майже 7 років, однак рішення суду не виконане, про що не заперечувалось представником Львівської обласної прокуратури.
Крім цього, відповідачами ГУ НП у Львівській області та Львівською обласною прокуратурою не надано відомостей про хід розгляду і на якій стадії перебуває кримінальне провадження № 42018140000000238 за ч. 2 ст. 382 КК України.
При цьому, покликання представника відповідача ГУ НП у Львівській області Кісіля Р.Л. щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження спричинення Дерку П.Є. моральної шкоди посадовими особами ГУ НП у Львівській області, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018 задоволено скаргу ОСОБА_1 саме щодо бездіяльності посадових осіб Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області стосовно невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язано до вчинення дій. Зобов`язано уповноважену особу Львівської місцевої прокуратури № 2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 квітня 2018 року відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України.
Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини, суд зазначив, що виконання судового рішення, висока якість та ефективність його виконання корелює меті судочинства та є складовою права на справедливий суд в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, невиконання службовими особами Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області та Львівською місцевою прокуратурою № 2 ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року, зумовлює порушення прав позивача ОСОБА_1 , які не були реалізовані впродовж 7-ми років, що завдало останньому ряд моральних страждань, зокрема приниження його честі і гідності, постійне перебування у стресі та хвилюванні, невизначеності щодо невиконання судового рішення та інших соціально-побутових і психоемоційних змін, які характерні для особи, яка втратила відчуття справедливості та розчарувалась бездіяльністю органів державної влади.
Врахувавши загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, суд виходив з того, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. 
При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінив ступінь моральних страждань позивача, те, що в досить короткий строк після того, як він дізнався про порушення своїх прав, вони були поновлені, наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права, відчуття несправедливості, проаналізувавши прийняті ЄСПЛ рішення щодо невиконання судових рішень суд констатував, що мінімальна сатисфакція становить 1000 євро, тому зважаючи на доведеність наявності моральної шкоди, що завдана позивачу, яка полягає у невиконанні рішення суду, враховуючи тривалість невиконання судового рішення протягом 7-ми років, вимоги розумності та справедливості, дійшов висновку, що відшкодуванню на користь ОСОБА_1 підлягає завдана моральна шкода в розмірі 20000,00 грн., яка буде належною та достатньою для її покриття, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
При цьому, суд не взяв до уваги твердження представників відповідачів, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання моральної шкоди, оскільки сам факт невиконання рішення суду впродовж 7-ми років, є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди, враховуючи, що йому доводилося докладати додаткових зусиль та витрачати час для відновлення порушеного права.
Щодо визначення позивачем співвідповідачем Державну казначейську службу Україну, суд зазначив, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій. 
Зобов`язано уповноважену особу Львівської місцевої прокуратури № 2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 квітня 2018 року відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України.
Із змісту ухвали слідує, що 23 квітня 2018 року ОСОБА_1 , на підставі ст. 214 КПК України подав заяву до Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області про вчинення посадовою особою злочинів, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 2 ст. 365 КК України, однак, всупереч положенням ст. 214 КПК України, заява ОСОБА_1 не була внесена в установленому порядку до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
Супровідним листом №5442/43/01/08-18 від 07 травня 2018 року ОСОБА_1 надана відповідь про те, що його звернення зареєстровано у журналі Єдиного обліку Шевченківського ВП за № 9668 від 23 квітня 2018 року та у результаті проведеної перевірки порушень чинного законодавства, працівниками поліції Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області, не виявлено.
Листом № 06/17-06/17-307-09 від 20.07.2018 Львівської місцевої прокуратури № 2 повідомлено ОСОБА_1 , що Львівською місцевою прокуратурою № 2 розглянуто ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018 року. 
Перевіркою доводів викладених у заяві ОСОБА_1 від 23.04.2018 не встановлено жодних об`єктивний даних, які б свідчили про вчинення працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області кримінальних правопорушень, а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КУпАП.
24.07.2018 ОСОБА_1 звернувся в прокуратуру Львівської області із заявою про зобов`язання внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення щодо особи при виконання функцій держави на посаді прокурора ОСОБА_2 за невиконання рішення суду, а саме ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду Львівської області від 16.07.2018 щодо внесення відомостей до ЄРДР.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2018 зобов`язано відповідальну особу прокуратури Львівської області внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 24.07.2018.
03.08.2018 прокуратурою Львівської області на підставі заяви ОСОБА_1 від 24.07.2018 внесено відомості до ЄРДР за № 42018140000000238 за ч. 2 ст. 382 КК України.
Відповідачами ГУ НП у Львівській області та Львівською обласною прокуратурою не надано відомостей про хід розгляду і стадію перебування кримінального провадження № 42018140000000238 за ч. 2 ст. 382 КК України.
Судом встановлено, що Шевченківський ВП ГУ НП у Львівській області перебував у структурному підпорядкуванні ГУ НП у Львівській області, а Львівська місцева прокуратура № 2 у структурному підпорядкуванні Львівської обласної прокуратури.
Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року не виконана, слідчих дій не розпочато, бездіяльністю органів державної влади йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у приниженні його честі і гідності, постійному перебуванні у стресі та хвилюванні, невизначеності невиконання судового рішення, що свідчить про тривалість порушення його прав, оцінює моральну шкоду у розмірі 1200000 грн., яку просить стягнути на його користь.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується і позивачем і відповідачами, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та вимогам ст. 367 ЦПК України, перевіряє законність оскаржуваного рішення у повній мірі.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Законом № 1401-VIII від 2 червня 2016 року Конституція України була доповнена ст. 129-1, положення якої визначають, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
У Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).
На підставі аналізу ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Іншими словами, за наявності беззаперечного факту набрання законної сили судовим рішенням, яким зобов`язано відповідні державні органи чи установи (їх посадових и службових осіб) виконати визначені дії, таке рішення має бути виконане, а позивач (заявник, скаржник, потерпілий) має законне та абсолютне сподівання на таке.
В свою чергу, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником прокуратури повідомлено, що на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року Львівською місцевою прокуратурою № 2 здійснено розгляд звернення ОСОБА_1 від 23 квітня 2018 року в порядку ст. 214 КПК України, за результатами якої листом № 06/17-06/17-307-09 від 20.07.2018 повідомлено заявника про виконання цієї ухвали. 
У повідомленні зазначено, що перевіркою доводів, викладених у заяві ОСОБА_1 від 23.04.2018 не встановлено жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області кримінальних правопорушень, а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КПК України.
Як зазначено вище, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій. 
Зобов`язано уповноважену особу Львівської місцевої прокуратури № 2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 квітня 2018 року відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.
В свою чергу, згідно із ч. 4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
З врахуванням висновків, викладених в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року, а також вимог ч. 1, ч.4 ст. 214 КПК України, уповноважена особа Львівської місцевої прокуратури № 2 зобов`язана була прийняти та зареєструвати заяву, а також внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак такого виконано не було. 
Колегія суддів враховує, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Згідно із частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді по своїй суті за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.
Разом з цим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
Метою оскарження Дерком П.Є. бездіяльності уповноважених осіб прокуратури та поліції було оспорювання їх процесуальної діяльності (бездіяльності), що дійсно не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.
Більше того і сам факт зобов`язання судом посадових осіб відповідачів внести відповідні відомості до ЄРДР (вчинити відповідні дії) не свідчить про протиправність дій останніх та безумовне завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені.
Зазначене узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
Іншими словами, сама лише незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу і на судову практику Європейського суду з прав людини, якою визнано, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
У контексті зазначеного неприпустимими є нехтування правоохоронними органами судовим рішенням, яке набрало законної сили та бездіяльність щодо виконання такого.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що тривале невиконання службовими особами Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області та Львівською місцевою прокуратурою № 2 ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 липня 2018 року, очевидно призвели до порушення прав позивача ОСОБА_1 , як наслідок завдали йому моральних страждань.
Таким чином позовні вимоги, а також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині знайшли своє підтвердження та заслуговують на увагу.
Натомість, доводи апеляційних скарг відповідачів зазначених висновків суду не спростовують, при цьому, незважаючи на те, що обласна прокуратура та управління поліції просять про скасування оскаржуваного рішення та відмову у позові чи закриття провадження у праві, у більшій мірі їх доводи зводяться до незгоди із визначеним судом розміром відшкодування, тому слідуючи диспозитивності цивільного судочинства саме це питання є виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах.
Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, існувати шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.
Як вже зазначалося вище, підстави для покладення на державу відповідальності за дії (бездіяльність) відповідачів, судом констатовано.
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції  України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна  шкода  полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового  відшкодування  моральної  шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.
Колегія суддів приходить переконання про те, що сама тривалість порушення прав позивача, нераціональне використання ним свого часу у зв`язку з цим, є цілком достатніми підставами для висновку про заподіяння йому моральної шкоди.
При цьому, питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, викладені також у постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 398/3747/22 (провадження № 61-16552св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-7930св23), від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 31 липня 2024 року у справі № 183/960/23 (провадження № 61-2810св24), від 30 вересня 2024 року у справі № 201/227/23 (провадження № 61-698св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23 (провадження № 61-3629св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 (провадження № 61-250св24).
У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine»), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) («Burdov v. Russia» (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».
Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» («Romashov v. Ukraine»), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Норми ст. 80 ЦПК України вказують, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
При цьому, сам лише факт заперечення стороною відповідача моральної шкоди чи розміру такої не свідчить про її відсутність та не має обов`язком для суду часткового задоволення відповідних вимог чи відмову у таких.
Так, самих лише тверджень (запевнень) сторони недостатньо для суду у контексті доказування чи спростування тих чи інших обставин, оскільки слідуючи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також вимогам ст. 76 ЦПК України доказування здійснюється на підставі даних, які встановлюються відповідними засобами.
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди та відсутність з цього приводу будь яких експертних висновків, ні прокуратура, ні поліція не реалізували своє право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивача, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає розумною, справедливою та адекватною визначену судом першої інстанції суму відшкодування моральної шкоди, оскільки розмір такої може стати певною сатисфакцією для позивача у правовідносинах, що склалися та не призведе до його безпідставного збагачення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
В свою чергу, покликання ОСОБА_1 на те, що лише відшкодування шкоди у розмірі 100 000,00 грн. буде відповідати судовій практиці та стане належною сатисфакцією порушень його прав, оцінюються колегією суддів критично, оскільки на підтвердження таких вимог та відшкодування саме такого розміру шкоди, позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу.
Незгода відповідачів із висновками місцевого суду про відсутність підстав для закриття провадження у даній справі з підстав розгляду судом справи № 450/3317/18 та наявності у такій судового рішення, яке набрало законної сили, є незрозумілими для апеляційного суду, оскільки апелянти самостійно покликаються на різний суб`єктний склад справ, при цьому для закриття провадження у справі з цих підстав, обов`язковими є наявність тотожних суб`єктного склад, предмету та підстав позову, а відсутність хоч однієї з підстав виключає можливість суду закрити провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, які були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до його суб`єктивних трактувань та роздумів з приводу вчинення тих чи інших процесуальних дій відповідачів у справі та належних аргументів, щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині лише часткового задоволення вимог, не містять.
З врахуванням зазначеного не підлягає до задоволення і клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо представника ГУНП у Львівській області з підстав зловживання процесуальними правами, оскільки саме лише вчинення тих чи інших дій, які визначені процесуальним законом, не може розцінюватися, як зловживання процесуальними правами, тому підстав для постановлення окремої ухвали за наслідками розгляду цього судового провадження та оцінки спірних правовідносин, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
ухвалив:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2025 року.

Головуючий:                 А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк