Справа № 168/370/25 	Головуючий у 1 інстанції: Малюта А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1163/25  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 жовтня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді  Бовчалюк З.А.,
суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Русинчук М.М.,
прокурора Романішиної Т.Л.,
представника Державної казначейської служби України Кучер О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди за апеляційними скаргами: Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 22 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України 300 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Крім цього, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України 17336,68 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження. А також стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України 30000 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги за представництво у даній цивільній справі.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги зазначив, що органами досудового розслідування обвинувачувався у тому, що він порушив вимоги статті 40 Закону України «Про рослинний світ», статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», які передбачають, що порушення законодавства про рослинний світ тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законами України.
За вказаним фактом, уповноваженими працівниками на початок досудового розслідування були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувану за N9 12013020190000212 від 10 травня 2013 року та розпочато досудове розслідування за кваліфікацією стаття 239-1 частина 1 КК України.
05 серпня 2013 року було винесено ухвалу Старовижівським районним судом Волинської області у справі № 168/795/ 13-к, провадження № і-кс/168/69/13 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за підозрою щодо ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України.
16 січня 2014 року Старовижівський районний суд Волинської області виніс вирок, яким ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України виправдав на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
24 лютого 2014 року Апеляційним судом Волинської області було винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок 16 січня 2014 року Старовижівського районного суду Волинської області, а 27 березня 2014 року Апеляційний суд Волинської області постановив ухвалу про закриття цього провадження.
Вказує, що завдану моральну шкоду, за викладених вище обставин, оцінює у сумі 300 000,00 грн., що є співмірним та розумним, відповідно до обставин цієї конкретної справи, часу перебування під слідством та судом і не може у жодному разі свідчити про його намір збагатитися. Вказує,що мав до пред`явлення йому повідомлення про підозру незаперечну репутацію серед односельців, ніколи не був судимим і навіть не вчиняв жодних адміністративних правопорушень, був зразковим багатодітним батьком. При цьому незаконно був підданим необґрунтованому і тривалому переслідуванню з боку правоохоронних органів за діяння, яке не вчиняв. Було йому на 11 місяців повністю змінено усталений ритм та спосіб життя його сім"ї в цілому, на тривалий час вилучено транспортний засіб, який постійно використовувався у господарстві, підірвано довіру до правоохоронної системи та віру у справедливість аж до повного виправдання, порушено соціальні зв`язки. Протягом тривалого часу усі оточуючі його сприймали, як злочинця, щодо якого тривало спочатку досудове розслідування, а потім і - судовий розгляд. Постійні виклики до відділку поліції, прокуратури, суду завдали тяжких моральних страждань, тривожності від очікування справедливості при постійних невмотивованих звинуваченнях прокурора на підставі обвинувального акту, який перебував на розгляді в суді. 
Окрім того, позивач вказує, що також відповідно до пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», мав право па відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги при здійсненні захисту у кримінальному провадженні.
Просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 17 00 гривень витрат понесених за надання правової допомого при здійсненні захисту від незаконного обвинувачення в період часу з 17.07.2013 по 06.06.2017 року та 30 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги за представництво у даній цивільній справі. 
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 22 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 17 336,68 гривень в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження.
Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 9999 гривень в рахунок відшкодування витрат, понесених позивачем на отримання правничої допомоги за представництво у цивільній справі №168/370/25.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
На вказане судове рішенні відповідачі подали апеляційні скарги.
Відповідач Волинська обласна прокуратура просить рішення суду змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, які були понесені стороною позивача в рамках кримінального провадження та під час розгляду даної цивільної справи.
Головне управління Національної поліції у Волинській області просить скасувати рішення суду та відмовити в позові, оскільки сума немайнової шкоди є завищеною та необґрунтованою. 
Державна казначейська служба України, оскаржує рішення суду, в частині стягненні витрат на правничу допомогу, які були стягнуті за розгляд даної цивільної справи, вважаючи що такі є необґрунтованими, а тому просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у рамках цивільного провадження.
Заслухавши прокурора, представника казначейської служби, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що органами досудового розслідування позивач ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що порушив вимоги статті 40 Закону України «Про рослинний світ», статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». За змістом пред`явленого обвинувачення ОСОБА_1 на початку квітня 2013 р., самовільно з корисливих мотивів без відповідних дозволів за допомогою саморобного екскаватора зняв верхній шар ґрунту за межами населеного пункту с. Сереховичі в урочищі «Біля Ясика» площею 0,7 га та перевіз у невстановлене слідством місце, таким чином заволодів ґрунтовим покривом земель, що створило небезпеку для довкілля, а саме: призвело до пошкодження зелених насаджень дерев до ступеня не припинення росту, зокрема двох осик з діаметром пня біля кореневої шийки 18,4 см. та 21 см., сосни з діаметром пня біля кореневої шийки 26 см., двох беріз з діаметром пня біля кореневої шийки 16,5 см. та 18 см., верби з діаметром пня біля кореневої шийки 22 см., кущів крушини в кількості 14 штук, що також заподіяло шкоду державним інтересам на суму 3393,29 грн.; самовільне зайняття ОСОБА_1 верхнього шару ґрунту на землях сільськогосподарського призначення заподіяло збитків на суму 627,63 грн.; зняття ґрунтового покриву (родючого шару землі) без спеціального дозволу призвело до деградування (непридатності) земельної ділянки у сільськогосподарському виробництві та непридатності її до використання за цільовим призначенням без проведення робіт по рекультивації порушених у результаті самовільного видобування ґрунту, що спричинило шкоду державним інтересам на суму 10588,9 грн. та порушено вимоги Земельного кодексу України та ст. ст.10, 23, 56 Кодексу України про надра.
Дії ОСОБА_1 органи досудового розслідування кваліфікували за частиною 1 статті 239-1 КК України, а саме: незаконне заволодіння ґрунтовим покривом (поверхневим шаром) земель, що створило небезпеку для довкілля.
За вказаним фактом, уповноваженими працівниками на початок досудового розслідування були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувану за N9 12013020190000212 від 10 травня 2013 року та розпочато досудове розслідування за кваліфікацією стаття 239-1 частина 1 КК України.
17 липня 2013 року в рамках вказаного вище кримінального провадження Позивачу – ОСОБА_1 було вручено письмове повідомлення про підозру.
05 серпня 2013 року Старовижівським районним судом Волинської області у справі накладено арешт на належне ОСОБА_1 
16 січня 2014 року Старовижівський районний суд Волинської області виніс вирок, яким ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України виправдав на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
24 лютого 2014 року Апеляційним судом Волинської області було винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок 16 січня 2014 року Старовижівського районного суду Волинської області, 27 березня 2014 року Апеляційний суд Волинської області постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див: постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, (провадження № 61-1132св22)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, (провадження № 14-24цс21)).
Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:
1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;
2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;
3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;
4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).
Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивач під слідством та судом перебував, починаючи з 17 липня 2013 року (моменту повідомлення про підозру) до 27 березня 2014 року (завершення розгляду справи у Апеляційному суді Волинської області). 
З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що сума відшкодування завданої моральної шкоди позивачу ОСОБА_1  повинна обраховуватися за період 17 липня 2013 року по 27 березня 2014 року тобто за 8 місяців 17 днів.
Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі – 8000,00 грн.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що мав до пред`явлення йому повідомлення про підозру незаперечну репутацію серед односельців, ніколи не був судимим і навіть не вчиняв жодних адміністративних правопорушень, був зразковим багатодітним батьком. Такі твердження позивача відповідачами не спростовані. 
З врахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 було на 8 місяців 17 днів повністю змінено усталений ритм та спосіб життя його сім`ї в цілому, на тривалий час вилучено транспортний засіб, який постійно використовувався у господарстві, підірвано довіру до правоохоронної системи та віру у справедливість аж до повного виправдання, порушено соціальні зв`язки. 
Суд першої інстанції врахував строк перебування позивача під слідством і судом, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (8 000,00 грн) та, з урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 страждань, тривалості перебування його під слідством та судом, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 100000 грн, що на переконання апеляційного суду відповідає принципам розумності та справедливості та не свідчить про наміри позивача збагатитися за рахунок вказаної суми
Відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано факту заподіяної позивачу моральної шкоди та розміру , який визначений судом першої інстанції до стягнення. Вказівка прокурора про необхідність стягнення моральної шкоди у мінімальному розмірі не ґрунтується на Законі, а тому є безпідставною.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 17 336,68гривень, які були понесені стороною в рамках кримінального провадження.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 зазначено, що порядок застосування Закону визначено Положенням.
Згідно з абзацом третім пункту 10 Положення до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, провадження № 14-342цс18, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц, провадження № 61-32057св18.
Передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20, провадження № 61-12600св21.
Так, 22 липня 2013 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лавренчуком О.В. було укладено договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні.
Відповідно до Розділу 7: пункт 7.2. - Цей Договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи Підзахисного/Довірителя, як замовника послуг, чи з ініціативи Адвоката у зв`язку з не оплатою Підзахисним/Довірителем наданої правової допомоги (іншим невиконанням умов Договору), - діє протягом усього провадження у цій справі доти, доки не будуть вичерпані всі засоби захисту, передбачені національним законодавством, а у справі не буде прийнято остаточне рішення (в тому числі суди: першої, апеляційної та касаційної інстанцій), - до повного виконання рішення.
Пунктом 5.1. Розділу 5 цього Договору, визначено що: за надання правової допомоги Підзахисному/Довірителеві, замовник послуг виплачує та передає в момент підписання цього Договору, Адвокату гонорар у вигляді готівкових коштів у розмірі домовленої між Сторонами суми, що не може бути меншою 8000,00 грн. із розрахунку сплати послуг по 200 грн. за 1 відпрацьовану годину роботи Адвоката.
Відповідно до умов цього Договору про надання правової допомоги від 22 липня 2013 року сторонами було визначено мінімальний розмір гонорару в сумі 8 000,00 грн., який був оплачений при підписанні основного договору. А адвокатом видано відповідно квитанцію до прибуткового касового ордера. За результатами завершеного провадження, ОСОБА_1 було повністю оплачено надану правничу допомогу адвокатом Лавренчуком О.В. на загальну суму: 17 336,68 грн - з урахуванням надання правничої допомоги на стадії досудового розслідування вартістю 8 000,00 грн. та 9 336,68 грн. - на стадії судового провадження. На підтвердження зазначеного адвокатом Лавренчуком О.В. додано копію Договору від 22 липня 2013 року, прибутковий касовий ордер № 29 від 27 березня 2014 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 29 від 27 березня 2014 року на суму 17 336,68 гривень. Бо вся вартість доїзди відповідно до розрахунку від міста Луцьк до Старої Вижівки становить 5 173,36 грн. та вартість його участі у 8 судових засіданнях у Старовижівському районному суді ( що підтверджується довідкою №13 від 15 грудня 2023 року суду) і в Апеляційному суді Волинської області 27 березня 2014 року становить 4163,32 грн. (згідно розрахунку). Таким чином: 4 163,32 грн.(вартість правничої допомоги на судовому розгляді) + 5 173,36 грн. (вартість доїзди до судових засідань) = 9336,68 грн. + вартість правничої допомоги на стадії досудового розслідування 8 000,00 грн. = 17 336,68 грн, а тому вказана сума була стягнута судом першої інстанції.
Суд першої інстанції встановивши, що позивач довів факти надання йому правничої допомоги за час перебування під слідством і судом, понесення витрат у зв`язку із наданням такої допомоги та сплати відповідних сум, що є підставою для стягнення заявлених у позові витрат, дійшов правильного висновку про стягнення витрат на правничу допомогу позивачу у кримінальному провадженні у розмірі 17 336,68грн на підставі пункту 4 частини першої статті 3 Закону.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову відповідає вимогам закону.
Щодо доводів апеляційної скарги казначейської служби, в частині витрат на правничу допомогу, які були понесені позивачем при розгляді даної цивільної справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 оплачено витрати у сумі 30 000 грн. на отримання правничої допомоги за представництво у даній цивільній справі.
У підтвердження зазначеної суми представник позивача – адвокат Лавренчук О.В. додав: Договір про надання правової/правничої допомоги від 26 березня 2025 року, укладений між ним та позивачем ОСОБА_1 , прибутковий касовий ордер № 242 від 26 березня 2025 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 242 від 26 березня 2025 року на суму 30 000,00 гривень та загальний Акт від 26 березня 2025 року № 0000224 здачі,прийняття робіт (надання послуг) за весь період з 22 липня 2013 року по 26 березня 2025 року без ПДВ – на загальну суму 47136.68 грн.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини . Що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Враховуючи те, що позов було задоволено частково, а саме: на 33,33%, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути понесені ним судові витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 9 999,00 грн. (30 000 грн. х 33.33% / 100 %).
Твердження Державної казначейської служби про необхідність стягнення вказаних витрат з усіх відповідачів є безпідставними, оскільки можливість стягнення таких витрати передбачена ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а відповідно стягується з держави за рахунок Державного бюджету України. 
Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування рішення чи зміні, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 22 серпня 2025 року залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: