РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/14622/24
Провадження № 22-ц/4815/1243/25

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет» про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення не нарахованої та невиплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в :
В Рівненський міський суд Рівненської області 07 серпня 2024 року з позовом звернувся ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет» про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В судовому засіданні позивач та представник позивача подали заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог новою вимогою та остаточно просили суд:
- визнати незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет» про припинення трудового договору (контракту) № 0001-76-зХ/3В-К від 05 січня 2024 року;
- поновити ОСОБА_1 на посаді касира торговельного залу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет»;
- стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет» на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену заробітну плату за фактично відпрацьовані дні ОСОБА_1 02.01.2024 – 9 годин, 03.01.2024 – 9 годин та 04.01.2024 – 11 годин та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярославська Оксана Миколаївна, подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що хоч він 08 січня 2024 року дійсно отримав наказ про звільнення і проставив підпис з надписом «копію наказу отримав», ця відмітка не свідчить про отримання копії, яка відповідає оригіналу та має юридичну силу.
Вказує, що за Наказом «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів...» № 100/5 від 18.06.2015 року та Національного стандарту України ДСТУ 4163-2020 (п. 5.26), копія документа повинна повністю відтворювати інформацію оригіналу, а юридичної сили вона набуває лише у разі її засвідчення в установленому порядку.
Напис про засвідчення копії документа має складатися зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, а також дати засвідчення копії. Копія наказу наданого роботодавцем, не відповідає цим вимогам, оскільки відсутні всі необхідні реквізити, які надають їй юридичної сили.
Представником відповідача надана суду копія наказу про звільнення, має відмінності від тієї, що була надана позивачеві: на копії, наданій відповідачем, міститься підпис менеджера з персоналу ОСОБА_4 , тоді як на копії, наявній у скаржника, такий підпис відсутній. Представник відповідача підтвердив, що та копія, яка була надана суду, відповідає оригіналу, з чого апелянт робить висновок, що його копія не є повним відтворенням оригіналу і не має юридичної сили.
Апелянт не погоджується з мотивуванням суду про пропуск строку, оскільки йому стало відомо про те, що з ним не розрахувались за три відпрацьовані дні (02.01.2024, 03.01.2024 та 04.01.2024), лише 12.06.2024 року з відповіді Управління Держпраці.
В ході судового засідання представник відповідача визнав, що Позивач працював: 02.01.2024 — 9 годин, 03.01.2024 — 9 годин та 04.01.2024 — 11 годин. Відповідач пояснював, що ці години помилково не були обліковані через технічну несправність системи обліку робочого часу.
Розрахунковий лист, наданий до суду, не відповідає дійсності, оскільки відповідач визнав, що не провів розрахунку за три дні і, відповідно, не вказав їх у розрахунковому листі.
Вказує, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України (від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16), неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП, так і за статтею 235 КЗпП (тобто подвійне стягнення). Застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення місцевого суду та задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що згідно з ч. 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові лише копію наказу (розпорядження) про звільнення, але не зобов`язаний видавати засвідчену копію.
Постанова Верховного Суду, на яку посилається Позивач (справа № 160/7887/18 від 08.05.2019), стосується засвідчення копій документів, що підтверджують повноваження представників , а не копій наказів про звільнення, які видаються працівникам.
Сам ОСОБА_1 проставив на наказі відмітку про те, що копію наказу про звільнення отримав 08.01.2024 року.
Пояснює, що відмінності в копіях наказу (наявність підпису менеджера з персоналу ОСОБА_4 на копії, наданій суду, та його відсутність на копії позивача) обумовлені внутрішніми процедурами ТОВ «Альянс Маркет» (Наказ №01/2-06/ОД-АМ від 10.06.2021 р.) за яким працівник Департаменту управління персоналу (менеджер) зобов`язаний підписати наказ, що підтверджує факт отримання ним наказу на зберігання, ЛИШЕ ПІСЛЯ видачі копії наказу про звільнення працівнику. Таким чином, копія, видана ОСОБА_5 , правомірно була без підпису менеджера з персоналу.
Наголошує, що звільнення відбулось законно за угодою сторін, а Позивач не мав жодних заперечень щодо неналежного оформлення підстав, дати звільнення чи розміру нарахованих сум.
Звільнення відбулося 08 січня 2024 року. Позивач звернувся до суду з позовом про звільнення 07 серпня 2024 року (поза межами місячного строку). Заяву про зміну предмета позову, доповнивши її вимогою про стягнення ненарахованої заробітної плати, Позивач подав 16 січня 2025 року (поза межами тримісячного строку).
Згідно з Дорученням про надання безплатної вторинної правничої допомоги, у адвоката Позивача відсутні права щодо представництва інтересів Позивача саме в частині стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати.
Вважає передчасним та неправомірним відкриттям апеляційного провадження через несплату судового збору.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 09 вересня 2023 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду касира торговельного залу відділу кас магазину №76.
05 січня 2024 року позивач подав на ім`я керуючого магазином 076 ТОВ «АЛЬЯНСТ МАРКЕТ» Устенко Н.Л. заяву з якої вбачається, що ОСОБА_1 просив звільнити його 8 січня 2023 р. з займаної посади за згодою сторін та просив встановити останній робочий день тривалістю 1 година і виплатити премію (за рішенням керівництва) за останній місяць роботи в найближчу дату виплати заробітної плати або авансу після отримання погодженого обхідного листа бухгалтерією. До моменту отримання погодженого обхідного листа бухгалтерією, просив вважати суму премії, яка підлягає виплаті, оспорюваною сумою в трактуванні ч.2 ст.116 Кодексу Законів про працю України, зобов`язуючись не пред`являти претензій щодо її виплати до моменту погодження. Дата 5 січня 2024 р. підпис ОСОБА_1 . Керівник підрозділу (директор департаменту) дата 05 січня 2024 р.

На підставі поданої заяви позивачем було винесено наказ про припинення трудового договору (контракту) з 08 січня 2024 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Підстава звільнення – заява ОСОБА_1 (не відпрацьовано/компенсація за 8 днів відпустки (8 чергової).
З дослідженого в судовому засіданні вищезазначеного наказу про припинення трудового договору (контракту) наявний напис: «Копію наказу про звільнення отримав 8.01.2024 підпис ОСОБА_1 ».
В судовому засіданні сторонами не оспорювалось, що вказаний напис здійснено позивачем по справі ОСОБА_1 .

Прийняття та звільнення позивача з роботи підтверджуються і дослідженою в суді трудовою книжкою серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 з якої вбачаються наступні записи:
№ 23. 09.09.2023. Прийнятий на посаду касира торговельного залу відділу кас магазину №76.
№24. 08.01.2024. Звільнений з роботи за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.

З дослідженого в судовому засіданні розрахункового листа за січень 2024 року вбачається наступна інформація: організація – ТОВ «АЛЬЯНС МАРКЕТ», ОСОБА_1 , всього виплати за січень 2024 – 3380,90 грн. Борг підприємства на початок місяця – 12101.13. Виплачено – 12101.13.
З дослідженої розписки про отримання трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 , що обіймав посаду – касир торговельного залу, отримав свою трудову книжку Серія НОМЕР_1 . Розрахунковий лист отримав, з нарахованими мені сумами (сумами відрахувань, сумою до виплати) ознайомлений. Дата отримання – 08.01.2024 – підпис.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у справі виконав свій обов`язок щодо вручення копії наказу про звільнення і з того, що позивачем пропущено строки встановлені ст. 233 КЗпП України.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина перша та друга статті 233 КЗпП України у редакції на момент звільнення).

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.
У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 був звільнений 08.01.2024 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України. Доказів того, що волевиявлення працівника на припинення трудових відносин та згода сторін була досягнута під примусом, обманом чи внаслідок інших неправомірних дій роботодавця позивачем не надано.
Того ж дня, позивачем отримано копію наказу про припинення трудового договору, про що свідчить відповідна розписка в наказі.
Основною відмінністю наданої позивачем копії наказу (а.с. 8) від оригіналу наявного у відповідача (а.с. 75) є відсутність підпису менеджера з персоналу, що ні в якому разі не є визначальним при вирішенні цього спору та є надуманою, не передбаченою законом та усталеною судовою практику, підставою для поновлення на роботі.
Водночас, достовірним є те, що оригінал наказу на момент видачі його копії позивачу містив підпис керуючого магазином та самого ОСОБА_6 , тобто мав необхідні реквізити.
Витягом з наказу №01/2-06/ОД-АМ від 10.06.2021р "Про накази із кадрових питань у ТОВ "Альянс Маркет" визначено уповноваженою особою Товариства із підписання наказів з кадрових питань керівника Товариства або директора Департаменту управління персоналом, або керуючого магазином. Крім того, встановлено, що працівник Департаменту управління персоналу підписує цей наказ після видачі його копії, що підтверджує прийняття наказу на зберігання. (а.с. 171).
Таким чином, наказ про звільнення складено уповноваженою особою, ознайомлено з ним працівника та вручено його копію у розумінні ст. 47 КЗпП України.

Також колегія суддів звертає увагу, що 10.06.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217-IX, яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема:
у статті 47: у назві слова «і видати йому трудову книжку» виключено, а частину першу викладено в такій редакції: «Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника»;
у частині першій статті 233 слова «з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки» замінено словами «з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення»;
статті 235 у частині третій слова «в трудовій книжці» виключено, у частині п`ятій слова «трудової книжки» замінено словами «копії наказу (розпорядження) про звільнення».
Тож частина п`ята статті 235 КЗпП України, яка до редакції Закону від 05.02.2021 № 1217-IX встановлювала, що «у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу», з 10.06.2021 викладена в такій редакції: «у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу».
Водночас у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №569/6979/20 (провадження №61-429св21) зазначено: «Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».
Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами винних дій відповідача у затримці видачі копії наказу про звільнення, також як і не доведено, що він вчинив всі можливі дії для отримання вказаних документів, а відповідач при цьому чинив йому перешкоди.
Відсутні докази того, що у зв`язку із затримкою видачі копії наказу про звільнення мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування.
Слід враховувати, що після отримання копії наказу та надання відповідної розписки, звільнений працівник має можливість надати до суду копію наказу у будь-якій вигідній для нього формі, тому формальний підхід та довільні тлумачення на свою користь позивачем обставин вручення копії наказу про припинення трудових відносин є недопустимим.
Апеляційний суд в межах доводів та вимог апеляційної скарги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при розрахунку виходить з того, що строк звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні починає відраховуватися з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Як встановлено ОСОБА_6 розрахунковий лист отримав і з нарахованими сумами (сумами відрахувань, сумою до виплати) ознайомлений в день звільнення 08 січня 2024 року (а.с. 86).
Предмет позову змінений 16 січня 2025 року (а.с. 174) за межами річного строку для можливого поновлення,передбаченого ст. 234 КЗпП України, тобто за межами строків, передбачених ст. 233 КЗпП України.
Тому в загальному є правильними висновки суду першої інстанції про пропуск строків для пред`явлення таких вимог роботодавцю, однак щодо стягнення заробітної плати за відпрацьваний ОСОБА_6 час : 02.01.2024 — 9 годин, 03.01.2024 — 9 годин та 04.01.2024 — 11 годин, то місцевий суд припустився помилки, оскільки відповідно до ст. 238 КЗпП України, рішення про виплату працівникові належних сум ухвалюється без обмеження будь-яким строком.
Тобто, зароблена за ці три дні плата має бути стягнута на користь ОСОБА_6 , а щодо задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, то підстави відсутні з наведених вище підстав.
З розрахункового листа за січень 2024 року вбачається, що оплата розраховувалась по погодинному тарифу у розмірі 42 гривні 60 копійок (а.с. 77).
У додаткових поясненнях відповідач визнав, що ОСОБА_1 працював 02.01.2024 — 9 годин, 03.01.2024 — 9 годин та 04.01.2024 — 11 годин. Це помилково не було обліковано в зв`язку з технічною несправністю системи обліку робочого часу (а.с. 169).
Отже, не нарахована заробітна плата становила 1235 гривень 40 копійок (29 робочих годин х 42 гривні 60 копійок).
Під час виплати працівникові суми заробітної плати, стягнутої за рішенням суду, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до здійснення фактичної виплати нарахувати податок та утримати його із зазначеної суми. Аналогічний порядок застосовується і щодо зборів до Пенсійного фонду України, які підлягають утриманню із заробітної плати працівника. З огляду на це, обов`язок щодо нарахування та утримання сум податку і зборів не покладається на суд під час ухвалення рішення.
За таких обставин, місцевий суд не в повній мірі дотримався норм матеріального та процесуального права та неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не всі його висновки відповідають закону та обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині відмови в стягненні невиплаченої заробітної плати з 02 по 04 січня 2024 року з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2025 року скасувати в частині відмови ОСОБА_6 в стягненні заробітної плати з 02 по 04 січня 2024 року та задовольнити ці вимоги.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Маркет» на користь ОСОБА_1 1235 гривень 40 копійок заробітної плати (сума вказана без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів).
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Судді:                                                                         Боймиструк С.В.

                                                                               Гордійчук С.О.

                                                                               Ковальчук Н.М.