ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 554/3434/22
провадження № 51-7094 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
2. Вирішено питання щодо речових доказів.
3. Харківський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2025 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та призначив йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 цього Кодексу.
4. Суди визнали ОСОБА_6 винуватим в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого за детально наведених у вироку обставин.
5. Як установив суд, 09 березня 2022 року приблизно о 09:00 год., ОСОБА_6 разом зі своєю цивільною дружиною - ОСОБА_7 перебував за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , де в одній із кімнат на той час знаходився їхній спільний син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у квартирі між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на підґрунті особистих неприязних відносин, зумовлених агресивною поведінкою з боку потерпілого ОСОБА_8 щодо ОСОБА_6 та його дружини виник словесний конфлікт. Під час конфлікту у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , реалізуючи який, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 , який в цей момент знаходився у дверному проході до їх кімнати та, діючи умисно, спочатку штовхнув його в ділянку грудей, відштовхнувши, після чого між ними розпочалася бійка. Під час бійки, ОСОБА_6 , перебуваючи у безпосередній близькості з потерпілим, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого злочинного діяння та бажаючи діяти саме таким чином, усвідомлюючи, що від його дій можуть настати тяжкі наслідки для здоров`я потерпілого та допускаючи настання смерті ОСОБА_8 , взяв з полиці шафи, яка знаходилась у коридорі, сокиру та наніс потерпілому один удар обухом в ділянку голови, спричинивши останньому тяжке тілесне ушкодження. Після зазначених протиправних дій з боку ОСОБА_6 , ОСОБА_8 покинув приміщення квартири та пішов до супермаркету «АТБ», що розташований за адресою м. Харків, пр-т. Петра Григоренка, 4-Б, звідки був доставлений до ХМКЛ ШНМД ім. проф. Мещанінова.17 березня 2022 року о 07:45 год. ОСОБА_8 помер у лікарні. Причиною смерті стала відкрита черепно-мозкова травма, яка ускладнилась у своїй течії набряком-набуханням головного мозку, двобічній бронхопневмонією, набряком легень.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
6. У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
7. На обґрунтування свого прохання прокурор зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження не дотримався положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки з запису судового засідання вбачається, що ОСОБА_6 фактично не визнав вину, стверджував, що захищався, і суд йому не роз`яснив правових наслідків розгляду провадження за спрощеною процедурою, не з`ясував правильність розуміння обвинуваченим фактичних обставин провадження, не пересвідчився у добровільності та істинності його позиції. Також зазначає, що цей суд обрав повний порядок дослідження доказів, однак у подальшому, не змінюючи порядок дослідження доказів, обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням письмових доказів. Захисник в судових дебатах просив перекваліфікувати дії його підзахисного на ст. 124 КК, що також залишено поза увагою суду першої інстанції. Зазначене було залишено поза увагою суду апеляційної інстанції.
8. Прокурор наголошує, що апеляційний суд безпідставно звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Стверджує, що призначене ОСОБА_6 покарання є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винзасудженого, оскільки не в повній мірі враховані конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке є умисним, тяжким, санкція частини статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, також не враховано знаряддя злочину, спосіб його вчинення, незворотність наслідків, що настали. Зазначає, що обставини, які суд визнав такими, що пом`якшують покарання могли бути підставою для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК, але ніяк не ст. 75 КК.
9. З огляду на зазначені обставини прокурор також посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, оскільки ухвала не містить переконливих мотивів, з яких були залишені без задоволення доводи апеляційної скарги прокурора. 
10. Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
11. Прокурор підтримав подану касаційну скаргу. 
Мотиви Суду
12. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
13. Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
14. Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
15. Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
16. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК та правильність кваліфікації його дій в касаційній скарзі не оспорюються.
17. Доводи касаційної скарги прокурора в частині недотримання судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 349 КПК, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, є безпідставними з огляду на таке.
18. Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. 
19. Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що в судовому засіданні місцевого суду від 04 червня 2024 року судом було встановлено наступний порядок дослідження доказів: допит обвинуваченого, допит потерпілої, допит свідків, дослідження письмових доказів, якщо такі будуть надані. Далі у цьому судовому засіданні було допитано обвинуваченого ОСОБА_6 , котрий визнав вину та детально розповів про обставини нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому, прокурор повідомила, що свідків, яких би треба було допитати у цьому кримінальному провадженні не має (т. 1 а. п. 158-162, т. 2 а. п. 1а).
20. У наступному судовому засіданні 25 липня 2024 року розгляд справи було відкладено на 21 серпня 2024 року, де прокурор надала суду письмові докази щодо речових доказів та щодо даних, що характеризують особу ОСОБА_6 і просила перерву для узгодження позиції прокурора у судових дебатах (т. 1 а.п. 164-165; 180-183). 
21. В судових дебатах, які відбулися 26 вересня 2024 року, прокурор не надала будь-яких інших доказів суду, натомість висловила свою позицію у якій не заперечувала щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК і наголосила, що сторона обвинувачення вважає за можливе призначити йому покарання із врахуванням положень ст. 69 КК. Колегія суддів зауважує, що до виходу суду до нарадчої кімнати, сторони кримінального провадження заперечень щодо порядку судового розгляду не заявляли, як і не заявляли клопотань про дослідження доказів.
22. Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу з підстави невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і просив ухвалити новий вирок, яким призначити йому більш суворе покарання. При цьому прокурор зазначив, що не оспорює висновків суду, щодо доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій. Надалі прокурор подав до апеляційного суду доповнення в яких зазначав про порушення місцевим судом положень ч. 3 ст. 349 КПК та просив справу направити на новий судовий розгляд.
23. Сторона захисту також подала апеляційну скаргу на рішення місцевого суду, за змістом якої не заперечувала встановлених фактичних обставин та кваліфікації дій засудженого, однак вважала призначене покарання надто суворим та просила суд апеляційної інстанції ухвали новий вирок, яким на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_6 від призначеного місцевим судом покарання.
24. Колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції, як і місцевий суд, є судом факту. Він виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції. 
25. У цьому провадженні, як вбачається з його матеріалів, суд апеляційної інстанції перевірив доводи прокурора щодо порушення місцевим судом положень ч. 3 ст. 349 КПК. У судовому засіданні 17 березня 2025 року прокурор не заперечував правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 . Засуджений та його захисник, будучи безпосередньо присутніми у судовому засіданні, також не заперечували ані встановлених фактичних обставин, ані кваліфікації дій ОСОБА_6 . При цьому захисник наголосив, що протягом усього розгляду кваліфікація дій стороною захисту не оскаржена, а від обвинуваченого йому відомо, що ОСОБА_6 був обізнаний про свої права щодо позбавлення права оскарження вироку в частині тих доказів, які не досліджувалися місцевим судом та наголосив, що апеляційна скарга сторони захисту подана лише з проханням застосувати положення ст. 75 КК та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням (т. 2 а. п. 17-20). 
26. Касаційної скарги від сторони захисту, зокрема в частині порушення прав ОСОБА_6 у зв`язку із розглядом провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК до суду не надходило.
27. З огляду на викладене, із урахуванням позиції сторони захисту, яка з підстав порушення прав ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, зауважень не подавала, у судах апеляційної та касаційної інстанції встановлених місцевим судом фактичних обставин та кваліфікації дій засудженого не оскаржувала, ураховуючи також позицію сторони обвинувачення у судах першої та апеляційної інстанції, Суд не знаходить підстав для констатування таких істотних  порушень судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 349 КПК, які б потягнули за собою скасування чи зміну судових рішень.
28. Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
29. Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених цією нормою права, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
30. Так, статтею 75 КК визначено, що якщо суд, крім випадків передбачених у ч. 1 цієї статті, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
31. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
32. Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
33. У цьому кримінальному провадженні Судом не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК порушив норми кримінального чи процесуального закону. 
34. Так, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, яке є умисним тяжким кримінальним правопорушенням, його наслідки, особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, є пенсіонером, особою, з інвалідністю ІІ групи, ряд хронічних захворювань, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, повне визнання вини та готовність нести кримінальну відповідальність, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, а саме надання допомоги органам досудового розслідування та суду у з`ясуванні обставин вчинення кримінального правопорушення, віктимну поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання та дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК.
35. Разом із тим, місцевий суд визнав недоцільним застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
36. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 та прокурор подали апеляційні скарги, відповідно до яких засуджений просив застосувати до нього положення ст. 75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, а прокурор - ухвалити новий вирок, призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, однак в подальшому змінив свої вимоги та просив скасувати вирок місцевого суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
37. Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та ОСОБА_6 , апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду щодо можливості призначення ОСОБА_6 виду та розміру покарання за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу. Водночас цей суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК із покладанням на нього обов`язків передбачених ст. 76 цього Кодексу.
38. При цьому, апеляційний суд взяв до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання, а також пояснення потерпілої, яка повідомила, що 08 березня 2022 року (напередодні), їх спільний із обвинуваченим син - ОСОБА_8 наніс їй удар розвідним ключем по голові, крім того, він постійно вживав наркотичні засоби, його боялись не тільки вони з чоловіком, а й усі сусіди по під`їзду. Потерпілий страждав на психічні розлади у зв`язку з чим був комісований з армії, а також про наявність рішення суду, відповідно до якого у зв`язку з зазначеними обставинами, загиблому було заборонено перебувати у квартирі.
39. Також, апеляційний суд, навівши відповідні мотиви свого рішення, додатково визнав обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, на які посилаються як обвинувачений, так і потерпіла, що виразилось у тому, що сину було заборонено перебувати у квартирі батьків, та вчинення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого, на чому наполягали ті ж самі учасники судового розгляду. Крім того, цей суд, обґрунтовуючи можливість застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, послався на те, що сам загиблий страждав емоційно-нестійким розладом особистості, ускладненим психічними та поведінковими порушеннями внаслідок вживання наркотиків з шкідливими наслідками для організму.
40. Із зазначених підстав, врахувавши думку потерпілої, яка просила не позбавляти винного волі та звільнити від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
41. Із урахуванням конкретних обставин цієї справи, Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду, а наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви у цій частині, загалом не свідчать про явну несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання через м`якість.
42. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
43. Істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону, які були б  підставами для скасування судових рішень, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не встановив.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3