Справа № 465/6745/16-ц 
Провадження 2/465/642/25 

РІШЕННЯ
Іменем України
26.09.2025   м.Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Арбуза Р.В., позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторні відповідача -  ОСОБА_2 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 (далі також – відповідач)про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому після подання клопотання про уточнення позовних вимог, просив суд: визнати поширені  ОСОБА_3 висловлювання про те, що він  ОСОБА_1  вчинив дії корупційного характеру по відношенню до суддів ВССУ та апеляційного суду Львівської області такими, що навмисно вигадані відповідачем  ОСОБА_3  та не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію;стягнути з  ОСОБА_3  найого користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень та понесенні всі судові витрати в повному обсязі.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 серпня 2016 року об 19:08 год. в залі судових засідань апеляційного суду Львівської області за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд. 7, під час слухання судової справи №463/1355/13-ц, в той час коли колегія суддів вийшла в нарадчу кімнату, відповідач  ОСОБА_3 (матір ОСОБА_2 ) публічно неодноразово образливо висловлюватись в його адресу та адресу його адвоката, в присутності його 18 річної дочки – ОСОБА_1 , його бувшої дружини – ОСОБА_2 , його адвоката, представника ОСОБА_4 – Гулея А.Б., кореспондента ОСОБА_5 , що він зафіксував на відеокамеру свого мобільного телефону « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Також зазначає, що відповідач в залі судового засідання при зазначених свідках разом з своєю дочкою – ОСОБА_2 (позивачем по справі №463/1355/13-ц), неодноразово звинуватила його в тому, що він нібито «купив суддів» та нібито «домовився» зі суддями ВССУ п. Касьяном О.П. та суддями апеляційного суду Львівської області щодо справи поділу майна подружжя та право проживання ОСОБА_2 . Вважає, що такі висловлювання є неправдивими, висловлені з метою його приниження, а тому зачіпають його інтереси, принижують його честь та гідність, ділову репутацію. Зазначає, що негативна інформація щодо нього поширена завідомо, завдала йому моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, через принизливі висловлювання, яку він оцінює у розмірі 15 000 гривень. У зв`язку з неправомірним поширенням відповідачем недостовірної, негативної інформації відносно нього, просить визнати поширені зазначені висловлювання такими, що навмисно вигадані відповідачем та не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у зазначеному розмірі та судові витрати. 
Ухвалою суду від 14.11.2024 дану цивільну справу прийнято до свого провадження, поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 28.02.2025 клопотання позивача про повернення до стадії підготовчого провадження задоволено. Повернуто на стадію підготовчого провадження у даній справі, призначено у справі підготовче судове засідання з викликом сторін, долучено до матеріалів справи доказ - CD з відповідним відеосюжетом подій 22 серпня 2016 року.
Ухвалою суду від 12.03.2025 заяву ОСОБА_1  про уточнення позовних вимог від 04.04.2017, яка подана до суду 04.04.2017, залишено без розгляду. Прийнято клопотання про уточнення позовних вимог від 04.03.2025, яке подано до суду 06.03.2025. Виключено з числа відповідачів ОСОБА_2 , залучено у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 01.04.2025 прийнято та долучено до матеріалів даної цивільної справи клопотання ОСОБА_1 в межах ст.206 ЦПК України від 14.03.2025, яке подано до суду 14.03.2025.
22.05.2025 судом від відповідача отримано пояснення – відзив у даній справі. До яких вказує, що позивач посилається на те, що вона та її донька ОСОБА_2 висловлювались у залі судового засідання про те, що позивач вчинив дії корупційного характеру по відношенню до суддів ВССУ та апеляційного суду Львівської області у справі №463/1355/13-ц. Зазначає, що 22.08.2016 у Львівському апеляційному суді позивачу ніхто не давав згоди на його приватну відеозйомку, перед зйомкою позивач словесно провокував позивача та третю особу. Вважає, позовну заяву  ОСОБА_1 незаконною, необґрунтованою, цинічною, такою, що суперечить чинним нормами матеріального права. ЇЇ висловлювання, на які посилається позивач, виражають її думки, є оціночним судженнями, що жодним чином не суперечать ст.34 Конституції України. На її думку, ухвалою ВССУ від 08.02.2017 підтверджено незаконність та необґрунтованість ухвали ВССУ під головуванням судді ВССУ – Касьяна О.П. та ухвали апеляційного суду Львівської області від 22.08.2016. Також зазначає, що завдання нею моральної шкоди позивачу є надуманим, вказує на відсутність її вини та недоведеністю причинно-наслідкового зв`язку між висловлюванням її думки, оціночних суджень та завдання позивачу моральної шкоди. У зв`язку з чим просить відмовити позивачу у задоволенні позову за безпідставністю.
28.05.2025 судом від позивача отримано заяву по даній справі, згідно якої вважає, що порушенні питання у відповіді відповідача жодним чином не стосуються його позовних вимог, за виключенням визнання відповідачем того факту, що її репліки щодо звинувачення його в нібито якій корупції, не є оціночним судженням. На його думку, відповідачу при оформленні своєї позиції можливо не забувати, що право вільного висловлювання своїх думок нероздільно пов`язані з відповідальністю, яка і є предметом розгляду даної судової справи.
13.06.2025 ухвалою, постановленої судом, без оформлення окремого документа, занесеної до журналу судового засідання, клопотання позивача щодо проведення експертизи залишено без розгляду.
Ухвалою суду від 13.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи. 
Також згідно поданого клопотання від 16.09.2025 відповідач зазначає, що у зв`язку з багаторічним розглядом справи (9 років) та надуманими, безпідставними, необґрунтованими звинуваченнями позивача  ОСОБА_1 , для швидкого завершення справи, вона відмовляється від заслуховування свідків. Просить суд розглянути справу за її відсутності, врахувавши її вік 76 років, статуси пенсіонера, особи з інвалідністю ІІІ групи довічно, та те, що її пояснення у суді висловить третя особа, її донька ОСОБА_2 .
За таких обставин суд протокольною ухвалою вирішив справу слухати за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.
Третя особа у судовому засіданні позов заперечила, вказує, що між сторонами склалися негативні стосунки після розірвання шлюбу та під час розгляду чисельних спорів між нимив судах.Зазначає, що відповідач 22 серпня 2016 року об 19:08 год. в залі судових засідань апеляційного суду Львівської області за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд. 7, під час слухання судової справи №463/1355/13-ц не поширювала недостовірну інформацію відносно позивача та озвучувала свої оціночні судження, оскільки позивач помідомив їй та мамі, що справу вони програли. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю.
Заслухавши пояснення позивача та третьої особи, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. 
Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом установлено, що між сторонами по справі склалися негативні стосунки після розірванням шлюбу між  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , а також у зв`язку розглядом у судах чисельних спорів між ними, в тому числі під час розгляду судової справи №463/1355/13-ц в апеляційному суді Львівської області. Таким чином факт неприязних відносин та сварок учасниками справи не заперечувався в судовому засіданні, а суть та обставини даних подій кожна сторона конфлікту оцінює по своєму, відтак, наявність конфліктної ситуації та адресування відповідачем висловлювання саме позивачу, а не третім особам, визнаються судом як висловлення оціночних тверджень відповідача.
Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
У частині 1 ст. 277 ЦК України зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та чести фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, викладеними у п. 15 постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з частиною другою статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
У п. 1 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
Стаття 34 Конституції України та стаття 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки.
Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 12 ЦПК України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. 
Відповідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов`язковою ознакою оціночного судження, (як суб`єктивної думки і поглядів відповідача), - є неможливість перевірити оціночні судження на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). 
Відповідно до п.3 ч.1 п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності  та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові від 24.10.2018р. у справі №161/4052/16-ц Верховний Суд зазначив, що оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має змогу захистити свої права шляхом наданого йому законодавством права на відповідь, а також на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України). Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України). Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року Суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їхньої правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина третя статті 30 Закону України «Про інформацію»).
За ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «LINGENS v. AUSTRIA» № 12/1984/84/131, p. 28, пункт 46).
Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого 2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження 12-110гс19) зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Надаючи оцінку оприлюдненій на відеозаписі події 22 серпня 2016 року інформації, суд розмежував викладену інформацію як таку, що носить характер особистих суджень відповідача із застосуванням мовно-стилістичних засобів та інтерпретації ситуації, що узгоджується з вимогами статті 277 ЦК України, статтями 10, 81, 82 ЦПК України.
Також суд зазначає, що таке поширення та оцінка отриманої інформації є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на її особистому трактуванні, оскільки відповідач у всіх висловлюваннях використовує мовні засоби, характерні для припущень, повідомлення суб`єктивної думки або власних поглядів. Дані висловлювання були адресовані позивачу.
Отже, суд прийшов до висновку про те, що повідомлення про позивача, висловлювання відповідачем 22 серпня 2016 року об 19:08 год. в залі судових засідань Апеляційного суду Львівської області, за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд. 7, під час слухання судової справи №463/1355/13-ц є оціночними судженнями та не є фактом розповсюдження негативної і недостовірної інформації відносно позивача. 
Крім цього, у позовній заяві позивачем не викладено усі обставини, якими необхідно обґрунтовувати вимоги про захист честі та гідності, ділової репутації, а саме не зазначено, яким чином ця інформація порочить його честь та гідність та його ділову репутацію.
Окрім того, відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений роботи те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша ст.34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а тому суд позбавлений можливості зобов`язувати відповідача вибачатись перед позивачем у будь-якій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту не передбачено ст.16 ЦК України.
Таким чином, враховуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено і з матеріалів справи не вбачається жодних переконливих доказів на підтримку поширення відповідачем образливих відомостей про позивача. 
З аналізу наведеного суд приходить до висновку, що в діях відповідача відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, зокрема відсутність таких обов`язкових елементів, як: відсутність поширення відносно позивача недостовірної (неправдивої) інформації, поширена інформація, будь-яким чином не порушує особисті немайнові права, також наведена у заяві скарзі інформація не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, та не перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року зі змінами “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” при заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Абзацом 4, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Щодо заподіяння діями відповідача будь-якої моральної шкоди позивачеві, то у ході судового розгляду позивачем не було надано суду жодного доказу у підтвердження вказаних позовних вимог, а по справі відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не встановлений факт порушення прав позивача, оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутаціїзобов`язання шляхом письмово вибачитись, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити.
Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності.
Згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частиною 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 247, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, - 

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача -  ОСОБА_2 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,– відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 
Третя особа:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 .
Дата складення повного судового рішення 26.09.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.