ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6897/25 Справа № 243/2778/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сидоренко І. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статіва Олена Володимирівна, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2025 року у складі судді Сидоренко І.О. по цивільній справі № 243/2778/22 за позовом керівника Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,–

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2022 року Слов`янська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області звернулася через суд з позовною заявою, пред`явленою до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на предмет визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 18 січня 2018 року № 141-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861 площею 2,0 га; витребування у ОСОБА_1 на користь власника земельної ділянки відповідно до ч.2 ст. 83 Земельної кодексу України Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 2,0 га з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861, що розташована на території Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, а також, вирішення питання щодо розподілу судових витрат. 
В обґрунтування посилається на те, що ОСОБА_2 , не повідомивши про вже використане один раз своє право на отримання безоплатно земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність, а відповідач ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не перевірив факту використання нею такого права, повторно набула у приватну власність, всупереч ст.116, 118, 121 ЗК України, спірну земельну ділянку, яку в подальшому відчужила на користь відповідача ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу. Такі дії відповідачів свідчать про порушення майнових прав держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, на території якої спірна земельна ділянка знаходиться, а наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області є недійсним. Враховуючи, що скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не призведе до повного відновлення становища позивача, від якого спірна земельна ділянка вибула проти його волі, тому прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області вважає, що витребування спірної земельної ділянки на підставі ст 387,388 ЦК України від зареєстрованого власника спірної земельної ділянки ОСОБА_1 на користь держави в особі територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області буде ефективним та законним способом захисту порушеного права позивача (а.с.73-93 Том І).
       Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2025 року позовні вимоги Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу та витребування земельної ділянки - задоволено.
       Витребувано у  ОСОБА_1  на користь власника земельної ділянки відповідно до частини 2 ст. 83 Земельного Кодексу України територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.
       Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Донецькій області на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 18304,25 грн з кожного.
       Повернуто Донецькій обласній прокуратурі з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за вимогу немайнового характеру, що в загальному розмірі становить 1240,50 грн (а.с. 105-118 Том ІІ).
Рішення суду мотивовано тим, що отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей щодо вже використаного нею права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, ОСОБА_2 не набула у законний спосіб права власності на спірну земельну ділянку, наслідком чого є повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області та застосування вимог ст. 388 ЦК України з її витребуванням у ОСОБА_1 ,, як кінцевого зареєстрованого власника земельної ділянки. При цьому, визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яким надано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення цієї вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою дійсним її власником.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  через свого представника - адвоката Статіва О.В. подав апеляційну скаргу (а.с. 128-138 Том ІІ), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутність всебічного та повного дослідження матеріалів справи. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Разом з цим зазначив, що судом першої інстанції не враховано те, що він є добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку, яку він придбав у ОСОБА_2 без будь-яких на те заборон. Також наголосив, що спірна земельна ділянка ніколи не була у власності Миколаївської міської ради, яка, до того ж, не є правонаступником держави у спірних правовідносинах, а наявність досудового розслідування у кримінальному провадженні не є доказом порушення земельного законодавства, а є лише стадією кримінального провадження. В момент придбання спірної земельної ділянки скаржник покладався на відомості Державного реєстру речових прав, як на відомості, що підтверджують визнання державою права власності, що виникло у попереднього власника на законних підставах.
Разом з цим зазначив, що прокуратурою поданий цей позов з порушенням строку позовної давності, адже за правилами ст. 257,261 ЦК України, строк позовної давності для звернення з цим позовом сплинув 17 січня 2021 року, тоді як прокуратура звертається до суду 29 вересня 2022 року. 
Керівник Слов`янської окружної прокуратури, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у червні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що, в силу змін у законодавстві, Миколаївська міська рада набула право розпоряджатися землями державної власності, а, відтак, має право на захист порушеного майнового права шляхом визнання наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області недійсним, що винесений з порушенням норм чинного законодавства, та витребування від ОСОБА_1 , як зареєстрованого власника спірної земельної ділянки, на свою користь цієї земельної ділянки. На період воєнного стану у відповідності до Указу Президента України від 04 липня 2022 року №469/2022 “Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області”, що набрав сили 05 липня 2022 року, утворено Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області, тому на теперішній час саме ця військова адміністрація здійснює повноваження на захист порушеного права.
Разом з цим зазначив, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб вибуло з його володіння це майно. Однією з підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне набуття, в розумінні ст. 388 ЦК України, можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, а наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. За встановленим ст. 215,216 ЦК України механізмом шляхом пред`явлення позову до добросовісного набувача, встановленням наявності речово-правових відносин, належить застосовувати зобов`язальний спосіб захисту. Витребування від особи, яка не є стороною недійсного правочину, можливо шляхом пред`явлення до неї віндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України. Посилання скаржника на те, що він є добросовісним набувачем та правомірно володіє спірною земельною ділянкою, не грунтуються, на думку прокуратури, на вимогах чинного законодавства, адже попередній власник спірної земельної ділянки, набула її у власність у протиправний спосіб та не мала право відчужувати земельну ділянку на користь третіх осіб, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Крім того, посилаючись на пропуск прокурором строку позовної давності, скаржник не врахував, що від 11 березня 2020 року на всій території України діяв карантин, який було скасовано 01 липня 2023 року. У відповідності до п.12-14 “Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України встановлено, що строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину. З наведених підстав прокурор вважає, що прокуратурою не пропущений строк позовною давності. 
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що прийнятий ГУ Держгеокадастру у Донецькій області Наказ від 18 січня 2018 року № 141-СГ, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. ОСОБА_2 , набувши 11 листопада 2016 року, згідно Наказу № 2391-СГ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0780, повторно у 2018 році скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши Наказ № 141-СГ від 18 січня 2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861, що суперечить ст. 116,118,121 Земельного кодексу України. За таких обставин цей наказ є незаконним. Разом з цим, отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, ОСОБА_2 не набула права власності у передбаченому законом порядку, а тому не набув цього права і ОСОБА_1 , як покупець за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2018 року. Зазначені обставини є підставою для витребування спірної ділянки у ОСОБА_1 як добросовісного набувача відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України. 
Також суд першої інстанції встановив, що Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27 травня 2021 року згідно Закону України№ 1423-IX від 28 квітня 2021 року. Згідно з Указом Президента України від 04 липня 2022 року № 469/2022 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області», який набрав чинності 05 липня 2022 року, утворено Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області. Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області на теперішній час наділена повноваженнями на захист порушеного інтересу Миколаївської міської ради у суді, а спірна земельна ділянка підлягає поверненню у комунальну власність Миколаївській міській територіальній громаді.
Крім цього, за положеннями ст. 257, 261 ЦК України, саме з дати реєстрації вказаного кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 06 січня 2021 року, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки, слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об`єктивну можливість дізнатись, що оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону.
       Окрім того, згідно Постанови КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року за № 211, був встановлений карантин з 12 березня 2020 року на всій території України, який діяв до 01 липня 2023 року. Відповідно до п. 12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З даним позовом до суду прокурор звернувся 30 вересня 2022 року, таким чином, прокурор звернувся до суду із цим позовом з дотриманням трирічної позовної давності.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 листопада 2016 року ОСОБА_2 було подано клопотання, яке зареєстровано у Головному управлінні за № М-4849/0/5-16 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність площею 2,0000 га сільськогосподарських угідь - рілля, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства.
       Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року № 2391-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, безоплатно у власність на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,0000 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
       05 січня 2018 року ОСОБА_2 було подано клопотання, яке зареєстровано у Головному управлінні за № Л-98/0/5-18 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0000 га ріллі, з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861.
       Наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 18 січня 2018 року № 141-СГ ОСОБА_2 затверджено Проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 1424256200:06:000:0861).
       Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 лютого 2022 року ОСОБА_2 22 січня 2018 року на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 січня 2018 року за № 141-СГ зареєструвала право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1424256200:06:000:0861.
       20 лютого 2018 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №743, та передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0861, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 лютого 2022 року № 300495958.
       25 травня 2018 року ОСОБА_2 уклала Договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2288, та передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0780, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 лютого 2022 року № 300495958.
       Згідно з рапортом прокурорів Слов`янської окружної прокуратури від 05 січня 2021 року за № 2вн-21, були встановлені порушення при безоплатній передачі земельних ділянок із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 (кадастровий номер 1424256200:11:000:0780, кадастровий номер 1424256200:06:000:0861).
       На підставі даного рапорту були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань №42021051720000003 від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, за фактом неналежного або невиконання службовими особами Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, порушення ст.ст.116, 118, 121, 186-1, 123 Земельного кодексу України, не здійснення на стадії розгляду проекту землеустрою щодо надання у власність громадянам земельних ділянок, перевірки наданих заявниками документів, та відомостей стосовно одержання ними у власність земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог ст. 116 Земельного кодексу України, та не встановивши недодержання положень закону не відмовили у затвердженні проектів землеустрою, що привело до безоплатного вибуття земель державної власності земельних ділянок загальною площею понад 50 га (в тому числі факт порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області протягом 2016-2017 року у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства).
       21 лютого 2022 року за № 57-1160 вих 22, Слов`янською окружною прокуратурою Донецької області на адресу Миколаївської міської військової адміністрації було направлено повідомлення про представництво інтересів держави (в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру), в якому надано інформацію про виявлені порушення та намір звернутися до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. З метою встановлення всіх обставин справи, просили повідомити чи планує Миколаївська міська військова адміністрація самостійно звернутися до суду із позовом або вжити інші заходи щодо захисту інтересів держави.
       Згідно з відповіддю від 06 вересня 2022 року № 24, у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади. Також, військова адміністрація зазначає, що на території громади тривають обстріли території громади та маються значні руйнування об`єктів нерухомості, отже бюджетні кошти використовуються першочергово на забезпечення основних потреб життєдіяльності населення та функціонування критичної інфраструктури. Деякі посадові та службові особи апарату військової адміністрації, у тому числі, з питань земельних відносин, перебувають в евакуації та працюють дистанційно, тому ведення позовної роботи є обмеженим, у тому числі, з причин технічної незабезпеченості. Враховуючи викладене, Миколаївська міська військова адміністрація самостійно пред`являти позов до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №141-СГ та витребування у ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0861 не буде.
       Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
       Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02).
       У частинах першій, третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
       Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
       Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
       Також згідно з частиною п`ятою статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
       Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Отже прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу.
       Згідно зі статтею 80 ЗК України право власності на землі державної власності належать державі, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, який, в даному випадку, є територіальні органи Держгеокадастру.
       Колегія суддів зазначено, що прийнятий ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказ від 18 січня 2018 року № 141-СГ, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.
       Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає.
       Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельної ділянки у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес.
       У разі відсутності органу або відсутності у нього повноважень на здійснення такого захисту, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень.
       Сам факт незвернення до суду міської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
       З огляду на викладене, прокурор наділений повноваженнями на підписання такої позовної заяви, подання її до суду та ведення справи в суді, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) тавід 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18.
       Відповідно до ст.ст.13,14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
       Згідно з ч.ч. 2,3 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
       Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.
       Відповідно до частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт «б»).
       Згідно із частинами 1-4 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
       Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
       Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»).
       Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
       На підставі вищенаведеного, судом першої інстанції вірно відзначено, що, набуваючи у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 , повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши наказ від 18 січня 2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861.
       З такими висновками погоджується і колегія суддів, враховуючи, що спірний наказ, виданий всупереч ст.116, 118, 121 Земельного кодексу України, оскільки ОСОБА_2 , набувши 11 листопада 2016 року, згідно Наказу № 2391-СГ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0780, повторно у 2018 році скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши Наказ № 141-СГ від 18 січня 2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 1424256200:06:000:0861, а тому цей наказ є незаконним, що скаржником не спростовано. 
       Доводи скаржника про те, що Миколаївська міська рада ніколи не була власником спірної земельної ділянки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру спірного Наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність.
       Таким чином, за дійсних (а не фіктивних, неправдивих) обставин спірна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади не з її волі.
       Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 710-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів затвердження територій територіальних громад Донецької області» території Миколаївської, Малинівської, Райгородоцької, Рай-Олександрівської територіальних громад увійшла до складу Миколаївської територіальної громади Слов`янського району.
       Постановою ВРУ «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 за №807-ІХ утворено Краматорський район (з адміністративним центром у місті Краматорськ) у складі територій Андріївської сільської, Дружківської міської, Іллінівської сільської, Костянтинівської міської, Краматорської міської, Лиманської міської, Миколаївської міської, Новодонецької селищної, Олександрівської селищної, Святогірської міської, Слов`янської міської, Черкаської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано Слов`янський район Донецької області.
       Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом (доповнено згідно із Законом України від 28.04.2021 №1423-IX) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
       а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
       б) оборони;
       в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
       г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
       ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
       д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
       е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
       Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
       Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
       Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
       Згідно ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають:
       а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;
       б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;
       в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
       В даному випадку Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27 травня 2021 року згідно Закону України № 1423-IX від 28 квітня 2021 року.
       З огляду на вищенаведене, що встановлено і судом першої інстанції та не спростовано скаржником, колегія суддів відзначає, що на день подання позову до суду Миколаївська міська рада мала вже відповідні повноваження на розпорядження, зокрема, спірною земельною ділянкою, яка без законних на те підстав вибула з володіння територіальної громади Миколаївської міської ради, поза межами її волі, за наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 січня 2018 року, який за Законом є недійсним.
       Разом з цим колегія суддів відзначає, що вказане нерухоме майно вибуло з власності Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області у незаконний спосіб та ефективним способом захисту може бути саме витребуванння майна у останнього власника, яким є ОСОБА_1 . Тому доводи скаржника щодо добросовісного набуття ним спірної земельної ділянки не у держави, а в особи, яка була зареєстрованим власником земельної ділянки, колегія суддів також не може прийняти до уваги та вважає їх безпідставними, адже такі доводи жодним чином не спростовують незаконності видання наказу ГУ Дергеокадастру в Донецькій області, незаконну передачу за цим наказом ОСОБА_2 спірної земельної ділянки останній у власність, а, відтак, ці обставини встановлюють і безпідставність набуття ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2018 року права власності на землю, що є наслідком витребування у нього на користь позивача цієї земельної ділянки за вимогами ст. 388 ЦК України.
       Таке рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації за державою спірної земельної ділянки, чим саме і буде повернуто спірну земельну ділянку її дійсному власникові. 
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року № 472/156/21 та багатьох інших.
       Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
       У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
       За змістом статей 15,16 ЦКУкраїни кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
       Так, за змістом ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
       Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
       Нормами глави 29 ЦКУкраїни передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
       Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦКУкраїни) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦКУкраїни).
       Згідно частини 1 статті 388 ЦКУкраїни, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі.
       При цьому статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.
       Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
       У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року).
       Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦКУкраїни, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі.
       Таким чином, судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність.
       У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
       Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
       Так, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
       У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
       Суд першої інстанції, врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, вірно дійшов висновку, з чим повністю погоджується і колегія суддів, що у спорі про витребування майна, вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту.
       Крім того, доводи скаржника про те, що прокуратурою пропущений строк позовної давності, враховуючи придбання ним спірної земельної ділянки ще у 2018 році, колегія суддів також вважає необґрунтованими та такими, що не можна взяти до уваги, адже за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
       При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушене, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
       Норма ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачає презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. Про це зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14. Пізніше такий висновок підтвердився у практиці Верховного Суду (постанова ВП ВС від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц), а у постанові ВП ВС від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 було сказано, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.
       Той факт, що 06 січня 2021 року порушене кримінальне провадження не є сам по собі безумовною підставою, яка дає право наполягати, що саме з цього моменту має відраховуватися строк позовної давності. Також, порушення кримінального провадження не перериває строку позовної давності і не доводить поважності причин не обізнаності власника про порушення його права. Органи прокуратури не можуть підміняти органи місцевого самоврядування, а лише покликані захищати права держави у випадку не виконання органами місцевого самоврядування покладених на них повноважень та за відсутності органу, якому надано право звернутися до суду.
       Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
       Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Згідно з ч. 2 ст.45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.
       За змістом ч. 1 ст.46 ЦПК України органи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють.
       Таким чином, норми, установлені ч. 1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.
       Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
       Відповідно до правової позиції Великої Палати Верхового Суду, що викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
       Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.
       Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, який встановив, що Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності, лише з 27 травня 2021 року згідно Закону України № 1423-IX від 28 квітня 2021 року.
       Про виявлені порушення та намір звернутися до суду Слов`янська окружна прокуратура повідомила листом Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області 21 лютого 2022 року, на який отримано лист від Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області № 24 від 06 вересня 2022 року про те, що у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади.
       Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів.
       Аналогічна позиція викладене постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
       Саме з дати реєстрації вказаного кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 06 січня 2021 року, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки, слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об`єктивну можливість дізнатись, що оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону.
       Окрім того, оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 141-СГ був винесений 18 січня 2018 року, на думку скаржника, строк позовної давності сплив у січні-лютому 2021 року, однак, як вірно зазначив суд першої інстанції та що повністю спростовує доводи скаржника в цій частині, в той час в Україні діяв карантин. Згідно Постанови КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року за № 211, карантин був встановлений з 12 березня 2020 року на всій території України, який діяв до 01 липня 2023 року. Відповідно до п. 12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
       Суд першої інстанції правомірно встановив, що з даним позовом до суду прокурор звернувся 30 вересня 2022 року, таким чином, прокурор звернувся до суду із цим позовом з дотриманням трирічної позовної давності, що скаржником не спростовано.
Суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
       Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статіва Олена Володимирівна — залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2025 року — залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “03” вересня 2025 року.
Повний текст постанови складено “10” вересня 2025 року. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича 
       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна