Справа № 143/199/25
Провадження № 22-ц/801/1938/2025
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тітова Т. Л.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року	Справа № 143/199/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,
Рішення ухвалила суддя Тітова Т. Л.
Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Погребище Вінницької області
Повний текст рішення складено 02 липня 2025 року,

Встановив:
27 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів. Свої вимоги мотивував тим, що із 28 серпня 2022 року він проживав у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який розірваний 02 червня 2023 року. У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року у справі № 143/400/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, задоволено позов про стягнення аліментів та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 18 квітня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.
На даний час його матеріальний стан змінився, оскільки матеріальні витрати зросли – на його утриманні перебуває іще одна малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .
Заборгованості зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 немає.
Рішенням суду у справі № 143/84/25 присуджено аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно.
Враховуючи, що уже сплачує 1/4 частку своїх доходів на утримання дитини від попереднього шлюбу, в сукупності виходить, що стягнення аліментів з його заробітку становить понад 50 % усього його доходу, що суттєво впливає на його матеріальний стан.
Також враховуючи, що наразі він проходить військову службу, він має потребу у придбанні амуніції та спецспорядження для ефективного виконання своїх службових обов`язків по збереженню територіальної цілісності та суверенітету України у збройній відсічі російських загарбників. 
За таких обставин просив скасувати рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року у справі № 143/200/23 та ухвалити нове рішення про зміну (зменшення) розміру аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно на 1/6 частку всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , пославшись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовної заяви. 
Доводи апеляційної скарги в частині дублюють обґрунтування позовних вимог, а також полягають у тому, що у зв`язку зі зміною сімейного та матеріального становища у нього наявні підстави для зменшення розміру стягуваних з нього аліментів, однак суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні його позову. Так суд не врахував наявність судового наказу від 29 січня 2025 року про стягнення аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 щомісячно по 1/4 частці всіх видів його заробітку, а при винесенні цього судового наказу суд не врахував факту перебування на його утриманні сина від попереднього шлюбу. Ухвалою Козятинскього міськрайонного суду Вінницької області від 18 червня 2025 року у справі № 686/6575/25 відкрито провадження у справі за його позовом до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів.
Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що він не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що суттєво погіршився його матеріальний стан і він не має змоги сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі. 
При вирішенні даного спору підлягають застосуванню не тільки положення статті 192 СК України, а й також статті 182, 183, 184 СК України. В обґрунтуванні зміни матеріального або сімейного стану він вказував на: 1) проходження військової служби та здійснення додаткових витрат на придбання амуніції та спеціального спорядження, необхідного для ефективного виконання службових обов`язків, що підтвердив доданими до апеляційної скарги фотокопіями і виписками з банківських карток; 2) наявність на утриманні інших дітей – малолітнього сина ОСОБА_4 , потребу у постійному забезпечення необхідними засобами для комфортного існування, що підтвердив доданими до апеляційної скарги фотокопіями і виписками з банківських карток; 3) наявність у нього батьків, яким він допомагає в сплаті комунальних послуг, що підтвердив доданими до апеляційної скарги фотокопіями і виписками з банківських карток; 4) необхідністю оплачувати оренду квартири щомісячно, що підтверджується договором та відповідними квитанціями, доданими до апеляційної скарги; 5) зміну сімейного та матеріального стану, адже його заробітна плата не є фіксованою та має властивість змінюватися, враховуючи специфіку проходження військової служби.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вказала, що рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу – необґрунтованою та безпідставною, тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що суттєво погіршився його матеріальний стан і він не має можливості сплачувати аліменти у розмірі, встановленому судом.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Царківський О. Ю. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просить залишити в силі.
Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 червня 2023 року у справі № 143/252/23, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а. с. 5-8).
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року у справі № 143/400/23, стягнено з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 18 квітня 2023 року, до його повноліття (а. с. 15 – 16).
Відповідно до розрахунку № 72625891 головного державного виконавця Погребищенського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Адаменко Ю. Р., наданого 28 травня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Царківським О. Ю. у заперечення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2025 року має заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 103 724,51 грн. (а. с. 81-85).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_1 уклав 03 жовтня 2023 року шлюб із ОСОБА_6 , про що складено актовий запис № 2135 (а. с. 14).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 10 січня 2025 року складено актовий запис № 107; його батьками є: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 (а. с. 13).
Судовим наказом у справі № 143/84/25, виданим Погребищенським районним судом Вінницької області від 29 січня 2025 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме з 28 січня 2025 року, до досягнення дитиною повноліття (а. с. 17).
Позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 05 серпня 2021 року (а. с. 21). Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 04 листопада 2023 року перебуває на військовій службі в Національній гвардії України (а. с. 19).
Ухвалюючи рішення про відмову у зменшенні розміру аліментів, суд першої інстанції послався на те, що позивач сплачує аліменти згідно судових рішень на утримання двох малолітніх синів у розмірі по 1/4 частці від заробітку (доходу) на кожну дитину. Проте просить зменшити розмір аліментів лише на одну дитину – на сина ОСОБА_7 . Задоволення його позову призведе до отримання дітьми аліментів у різних розмірах, тому судове рішення буде порушувати право дитини ОСОБА_7 на належне та повноцінне утримання, ставлячи його в нерівне становище порівняно з іншою дитиною. І при цьому позивачем не доведено обставин, на які він посилається у своїй позовній заяві та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що суттєво погіршився його матеріальний стан і він не має можливості сплачувати аліменти у розмірі, встановленому судом. Позивач має заборгованість зі сплати аліментів у значному розмірі, що свідчить про його неналежне виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Сам факт наявності заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини не є беззаперечним доказом погіршення матеріального становища позивача.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. 
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач послався на зміну сімейного стану та народження в іншому шлюбі дитини, якій на час подачі позову було два місяці; послався також на проходження військової служби та потреби у зв`язку з цим у придбанні амуніції та спецспорядження для ефективного виконання своїх службових обов`язків, а враховуючи той факт, що він уже сплачує 1/4 своїх доходів на утримання дитини від попереднього шлюбу, що в сукупності виходить, що стягнення аліментів з розміру його заробітку становить понад 50 % усього його доходу, що суттєво впливає на його матеріальний стан (а. с. 1-4).
За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно вимог статтей 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім визначених випадків.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1 і 2 ст. 76 ЦПК України).
Докази мають бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України) та достатніми (стаття 80 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частин 1-2, 4 статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяви по суті справи є правом учасника справи.
У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, яка подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності) (стаття 175 ЦПК України).
Таким чином, позивач ОСОБА_1 , звернувшись із даним позовом до суду, на виконання зазначених вимог ЦПК України, повинен обґрунтувати свої заявлені вимоги, виклавши у позові обставини, зазначивши докази, що підтверджують дані обставини та додати до позовної заяви усі такі докази.
Виклавши свої позовні вимоги та їх обґрунтування, позивач посилався лише на зміну його сімейного стану, зазначивши такі обставини та надавши про це відповідні докази. Позов не містить інших обґрунтувань, виклад інших обставин та надання інших доказів, зокрема того, що така зміна сімейного стану потягла за собою зміну матеріального стану, і позивач у своєму позові їх не зазначив. Також зазначивши таку обставину, як проходження військової служби, не вказав де її проходить та не надав відповідних доказів у потребі придбання амуніції та спецспорядження.
Суд першої інстанції, відповідно до вимог частини першої статті 89 ЦПК України, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається у своїй позовній заяві та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що суттєво погіршився його матеріальний стан після ухвалення 12 липня 2023 року рішення суду про стягнення аліментів та він не має можливості сплачувати аліменти у розмірі, встановленому цим судовим рішенням. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає, що суд, з урахуванням заявлених ОСОБА_1 вимог, підстав його позову, обґрунтування позовних вимог і на підставі поданих ним доказів, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, оскільки належними та допустимими доказами позивач не підтвердив погіршення його майнового стану після визначення рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року у справі № 143/400/23, розміру аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наведеним спростовуються доводи позивача, викладені ним в апеляційній скарзі. Також при апеляційному перегляді не встановлено порушень судом першої інстанції вимог статті 192 СК України.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 522/8836/23 (провадження № 61-9384св24) та наданим роз`ясненням у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 16 травня 2006 року.
Доводи апеляційної скарги в тому, що суд не врахував наявність судового наказу від 29 січня 2025 року про стягнення аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 щомісячно по 1/4 частці всіх видів його заробітку, а при винесенні цього судового наказу суд не врахував факту перебування на його утриманні сина від попереднього шлюбу і того, що ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 червня 2025 року у справі № 686/6575/25 відкрито провадження у справі за його позовом до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів, є безпідставними, оскільки таких обставин позивач не наводив у своєму позові без підтвердження їх письмовими доказами.
Також безпідставними і такими, що не впливають на висновки суду є доводи апеляційної скарги в тому, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що суттєво погіршився його матеріальний стан і він не має змоги сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, оскільки в апеляційній скарзі в обґрунтування зміни матеріального або сімейного стану він вказував на: 1) проходження військової служби та здійснення додаткових витрат на придбання амуніції та спеціального спорядження, необхідного для ефективного виконання службових обов`язків; 2) наявність на утриманні інших дітей – малолітнього сина ОСОБА_4 , потребу у постійному забезпечення необхідними засобами для комфортного існування; 3) наявність у нього батьків, яким він допомагає в сплаті комунальних послуг, підтвердивши ці обґрунтування доданими до апеляційної скарги фотокопіями і виписками з банківських карток; 4) необхідністю оплачувати оренду квартири щомісячно, підтвердженням чого є договір та відповідні квитанції, додані до апеляційної скарги; 5) зміну сімейного та матеріального стану, адже його заробітна плата не є фіксованою та має властивість змінюватися, враховуючи специфіку проходження військової служби.
Всі ці надані позивачем до апеляційної скарги докази не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки згідно вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Оскільки позивачем наведені в апеляційній скарзі підстави позову не були зазначені ним у позовній заяві та не були предметом розгляду у суді першої інстанції, тому вони не приймаються до розгляду у суді апеляційної інстанції.
Додані до апеляційної скарги докази не були подані позивачем до суду першої інстанції, а при подачі їх разом із апеляційною скаргою позивач не зазначив і не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Також судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не встановлено порушень норм процесуального права, які були б обов`язковою підставою для скасування рішення, та не встановлено неправильного застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням встановлених обставин справи, правовідносин, які випливають із встановлених обставин та правових норм, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду не підлягає до скасування, а апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, оскільки викладені в ній доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, про що викладено у змісті цієї постанови.
За правилами статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин  	

       
Повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2025 року