Постанова
Іменем України
 
22 вересня 2025 року  
м. Київ 
 
справа № 752/14070/23
провадження № 61-6203св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», акціонерне товариство «ОТП Банк»,
 
розглянув засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року в складі судді: Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в складі колегії: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Везем Шиппінг», АТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів, стягнення коштів та компенсацію моральної шкоди.
 
Позов мотивований тим, що у лютому 2022 року ОСОБА_1 виявив бажання придбати автомобіль, звернувся до ТОВ «Везем Шиппінг» та приєднався до Публічного договору про надання послуг, розміщеного АТ «ОТП Банк». При цьому предметом вказаного договору було надання послуг з підбору автомобіля на закордонних торгових майданчиках. Відповідно до пункту3.8 Публічного договору про виконання послуг (щодо пошуку автомобіля) ТОВ «Везем Шиппінг» надає дані АТ «ОТП Банк» з метою отримання кредиту. Це й було зроблено, кредит АТ «ОТП Банк» погоджено.
 
14 лютого 2022 року укладено кредитний договір з АТ «ОТП Банк». Одночасно у листуванні із співробітниками ТОВ «Везем Шиппінг» у месенджері Вайбер було отримано файл із зразком попереднього договору купівлі-продажу та запропоновано його роздрукувати, підписати та відправити на визначену адресу, що й було зроблено. Таким самим чином було вислано рахунок на оплату, у якому зазначалися реквізити автомобіля, за який вноситься оплата. Після отримання кредитних коштів ним було здійснено платіж за вказаним рахунком. 
 
Укладення договору дистанційно, неповернення позивачу підписаного примірника договору тощо свідчить про те, що ТОВ «Везем Шиппінг» з самого початку не мав наміру виконувати умови договору. Відповідно до вказаного договору, сторони зобов`язуються до 30 квітня 2022 року укласти Основний договір. У зазначений строк автомобіль доставлено не було, основний договір укладено не було. Співробітники ТОВ «Везем Шиппінг» частково зникли з усіх видів зв`язку.
 
За таких умов отримання АТ «ОТП Банк» відомостей від ТОВ «Везем Шиппінг», який не мав наміру виконувати зобов`язання відповідно до договору, з метою оформлення кредиту, є нечесною підприємницькою практикою, як і той факт, що договором з ТОВ «Везем Шиппінг» передбачалася можливість отримання кредиту виключно у АТ «ОТП Банк». За таких умов кредитний договір є похідним зобов`язанням від укладених з ТОВ «Везем Шиппінг» договорів. Мали місце обставини, які прямо зазначені як невиконання договору. Відповідно до пункту 2.7 попереднього договору, Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Укладення попереднього договору купівлі-продажу свідчить про існування правовідносин, передбачених статтею 655 ЦК України. За таких умов, у будь-якому випадку споживач має право на відшкодування спричиненої йому шкоди.
 
Споживач має право на відшкодування спричиненої йому шкоди 167.403,26 грн Відповідно до врахування індексів інфляції (за 2022 рік і 5 місяців 2023 року) сума шкоди становить 198 393,78 грн. Відповідно до статті 625 ЦК України, стягненню підлягають 3% річних за час прострочки, оскільки на момент розгляду справи минуло 1 рік 2 місяці, то стягненню підлягає 3,5 % , тобто 6 943,78 грн. Усього стягненню з ТОВ «Везем Шиппінг» підлягає 205 337,53 грн.
 
Позивач вказував, що злісне невиконання ТОВ «Везем Шиппінг» своїх зобов`язань, укладення договорів внаслідок нечесної підприємницької практики без наміру їх виконувати, тривалий час невизначеності та утворенням напружених відносин із банком тим, що у результаті недобросовісних дій позивач опинився без автомобіля та із боргами за кредитом призвело до заподіяння йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн.
 
Окрім того, з зазначених вище підстав підлягають визнанню недійсними попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу та кредитний договір, обидва від 14 лютого 2022 року.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -12590 від 14 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг»; 
визнати недійсним кредитний договір № 2039001974 від 14 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк»; 
стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 198 393,75 грн відшкодування шкоди, 6 943,75 грн за прострочку; 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди;
відшкодувати судові витрати в справі.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року: 
позов ОСОБА_1 задоволено частково; 
стягнуто з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 167 403,26 грн;
в іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено; 
вирішено питання про розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
            звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що виконав взяті на себе зобов`язання за Попереднім договором, укладеним з ТОВ «Везем Шиппінг», повністю, здійснивши оплату згідно виставленого товариством рахунку № 12590-ВШ 0145 від 14 лютого 2022 року, перерахувавши на розрахунковий рахунок товариства грошові кошти у розмірі 167 403,26 грн (а. с. 13). Відповідно до умов укладеного між сторонами Попереднього договору, сума грошових коштів, сплачених позивачем становить 167 403,26 грн (а. с. 13). Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання за попереднім договором та розраховував на виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у частині доставки, оформлення транспортного засобу та укладення основного договору, відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач в розпорядження суду не надав. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, доводи позовних вимог стороною відповідача спростовані не були, відтак суд вважає, що наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача збитків у розмірі 167 403,26 грн;
в частині позовних вимог про визнання недійсними Попереднього договору від 14 лютого 2022 року та кредитного договору від 14 лютого 2022 року, суд зазначив, що нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює;
згідно з статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, АТ «ОТП Банк» у письмовій формі надав позичальнику ОСОБА_1 всю інформацію щодо кредитування, кредитний договір № 2039001974 від 14 лютого 2022 року містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування» (а. с. 113-117). Крім того, банк та позичальник узгодили, що підписанням анкети-заяви на отримання кредиту ОСОБА_1 підтверджує, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, а також підтвердив, що їх зміст є зрозумілим (а. с. 16-17). Крім того, позивач не був позбавлений можливості відповідно до умов спірного договору, що узгоджується з положеннями статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк він від договору не відмовлявся, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору. Також, відповідно до інформації, викладеної у листі АТ «ОТП Банк» № 68-3-23-23/9009-БТ від 12 грудня 2023 року, між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Везем Шиппінг» немає жодних укладених партнерських угод або договорів про співробітництво. Кредит ОСОБА_1 надавався не на купівлю автомобіля; ОСОБА_1 отримано кредит на загальні споживчі цілі у готівковій формі, з метою перерахування коштів як плати за товар, придбаний власноруч та без участі банку. Договори забезпечення між банком та ОСОБА_1 не укладались (а. с. 110). Відтак, доводи позивача щодо дій відповідачів, що здійснені із використанням нечесної підприємницької практики, відхиляться судом, а позовні вимоги про визнання недійсними договорів задоволенню не підлягають через їх недоведеність, та як наслідок не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції у рішенні фактично не пояснюється причин зменшення відшкодування шкоди (збитків) у порівнянні із вказаним у позовній заяві розміром, відсутні міркування   в частині стягнення 3% річних за прострочення, нарахувань у зв`язку із інфляцією, а також відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції не вирішено питання про стягнення витрат на правову допомогу та поштових витрат;
ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 суму сплачених коштів за Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року в розмірі 167 403,26 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за цим договором, а тому повинен відшкодувати завдані позивачу збитки. Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції у вказані частині, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.
відмовляючи у задоволенні позову в частині задоволення позову про визнання недійсними попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -12590 від 14.02.2022 та кредитного договір № 2039001974 від 14.02.2022, суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що останні укладені з використанням нечесної підприємницької практики та обману. Умови вказаних договорів, порядок і строк їх виконання були узгоджені   сторонами, відповідають положенням Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до інформації, викладеної у листі АТ «ОТП Банк» №68-3-23-23/9009-БТ від 12.12.2023, між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Везем Шиппінг» немає жодних укладених партнерських угод або договорів про співробітництво. Кредит надавався не на купівлю автомобіля, а на загальні споживчі цілі у готівковій формі, з метою перерахування коштів в якості плати за товар, придбаний власноруч та без участі банку. Як наслідок не підлягають задоволення позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди;
переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), від 17 лютого 2022 року у справі № 307/3807/19 (провадження № 61-19275св21), від 01 листопада 2023 року у справі № 317/2213/21 (провадження № 61-10790св23). Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними. Сам факт невиконання відповідачем ТОВ «Везем Шиппінг» умов попереднього договору купівлі-продажу не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки чинне законодавство в такому випадку передбачає інший спосіб захисту, а саме відшкодування збитків (частина друга 635 ЦК України) та/або повернення завдатку чи авансу (статті 570, 571 ЦК України), яким позивач в даному випадку і скористався;
позивач просив стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести, яку саме шкоду заподіяно і який її розмір. При цьому позивачем не доведено, що внаслідок ухилення ТОВ «Везем Шиппінг» від укладення основного договору позивачу було завдано моральної шкоди, а тому колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з 100 000 грн моральної шкоди;
згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Укладений між позивачем та ТОВ «Везем Шиппінг» попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року не містить положень про те, що у разі неукладення основного договору в строк до 30 квітня 2022 року у ТОВ «Везем Шиппінг» виникає обов`язок з наступного дня після 30 квітня 2022 року повернути отримані за договором грошові кошти. При цьому застосування штрафних санкцій за неповернення отриманої за попереднім договором суми коштів  нормами чинного законодавства також не передбачено. Інших доводів, які б обумовлювали початок виникнення у відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання - наступного дня після 30 квітня 2022 року, позовна заява не містить, а тому, з урахуванням принципу диспозитивності, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення 6 943 грн за прострочення. За таких підстав колегія суддів вважав за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення.
 
Аргументи учасників справи
 
13 травня 2025 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка підписана представником Володарським В. Л., на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року, в якій просив:
оскаржені рішення судів скасувати;
ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
у позовній заяві було заявлено вимоги: стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 198 393,75 грн відшкодування шкоди, 6 943,75 грн за прострочку; 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати у підтвердженій документами на час винесення рішення сумі. Як було вказано, судом позовні вимоги задоволено частково, стягнуто 167 403,26 грн. При цьому судом 1 інстанції у рішенні фактично не пояснюється причин зменшення відшкодування шкоди (збитків) у порівнянні із вказаним у позовній заяві розміром. Після того, як виклав у мотивувальній частині свої міркування щодо стягнення збитків, одразу переходить до мотивування свого рішення у частині відмови у визнанні недійсним кредитного договору. У рішенні повністю відсутні міркування суду щодо позовних вимог у частині стягнення 3% річних за прострочення, нарахувань у зв`язку із інфляцією, а також відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві було вказано, що позивач вимагає стягнення 3% річних за прострочку, а також інфляційних нарахувань, і така вимога була обумовлена статті 625 ЦК України, надано відповідні розрахунки (наведені безпосередньо у позовній заяві). Суд і не прийняв, і не відкинув ці доводи, принаймні, у тексті мотивувальної частини рішення взагалі відсутні будь-які аргументи щодо задоволення або відхилення цієї частини позовних вимог. Дані доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції фактично проігноровано. Тобто позивачем ставилася вимога про стягнення зазначених 3% річних, це ж саме має стосуватися й відсотку інфляції. Відтак, рішення у справі у цій частині ухвалено без урахування висновку про застосування норм права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22);
стосовно визнання недійсним кредитного договору, районним судом неправильно встановлено та оцінено обставини справи. Натомість, апеляційний суд не лише неправильно застосував норму закону, але й взагалі висловився щодо визнання недійсним не того договору, а щодо визнання недійсним договору банківського кредиту не висловився, хоча у задоволенні апеляційної скарги відмовив. Суд першої інстанції у цій частині мотивує відмови у задоволенні позовних вимог тим, що, з точки зору суду, нечесної підприємницької практики не було, а позивачеві було надано у письмовій формі усю інформацію щодо кредиту. Проте, судом проігноровано той факт, що, у відповідності п.3.8 Публічного договору про виконання послуг (щодо пошуку автомобіля) ТОВ «Везем Шиппінг» надає дані АТ «ОТП Банк» (Відповідач 2) з метою отримання кредиту. Це й було зроблено, кредит Відповідачем 2 погоджено. Твердження банку (тобто особи зацікавленої, відповідача по справі, а тому до такого твердження, висловленого не у заяві по суті справи, а лише у відповіді на запит суду про відсутність договірних відносин із ТОВ «Везем Шиппінг», саме по собі не спростовує цих обставин. Мало того, у самому кредитному договорі міститься посилання на те, що ТОВ «Везем Шиппінг» виступає ще й поручителем за вказаним кредитним договором. Передача одним відповідачем персональних даних позивача другому відповідачеві для погодження кредиту свідчить про те, що вони у цій ситуації діяли спільно, і ця діяльність, як докладно аргументовано у позовній заяві, є нечесною підприємницькою практикою.
відповідачами не надано відзивів на позовну заяву, не надано доказів на спростування вказаних обставин, не висловлено навіть формального заперечення щодо передання одним відповідачем персональних даних позивача іншому відповідачеві для погодження кредиту. А отже, за таких умов, та за наявності відповідного пункту 3.8 Публічного договору (що також ніким не заперечується), вказані факти слід вважати доведеними та не спростованими. Таким чином, позивач виходив з того, що відповідачі діяли спільно, при цьому без наміру виконати умови угоди (зокрема, щодо поставки автомобіля).
суд відкинув позицію Верховного Суду, який у Постанові від 16 серпня 2023р. (справа № 176/1445/22) чітко зазначив: враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не с рівними». (Наведена справа також стосується відносин споживача з банком, хоча сам характер банківських послуг у тій справі відрізняється, вказана позиція може бути та має бути застосована до цієї справи). Тобто, мало місце застосування судом статті 81 ЦПК України без урахування зазначеного висновку Верховного Суду. Тобто, має місце підстава оскарження судових рішень. А щодо оцінки самого факту передавання стороною, яка діє завідомо недобросовісно та без наміру виконувати зобов`язання, даних споживача банку для отримання кредит та, таким чином, спільних дій відповідачів, висновок Верховного Суду відсутній;
не можна не звернути увагу, що апеляційний суд висловив міркування про те, чому він вважає, що відсутні підстави про визнання недійсним Попереднього договору купівлі-продажу. А от щодо вимог про визнання недійсним договору банківського кредиту - у постанові апеляційного суду будь-які доводи, міркування та обґрунтування відсутні взагалі, по суті, про ці вимоги позивача взагалі не згадується.
За таких умов, рішення слід вважати не лише незаконними, але й немотивованим неповними та необґрунтованими. Тобто, апеляційним судом порушено вимоги статей 263, 265 ЦПК України у частині законності та обґрунтованості судового рішення, а також його змісту.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року та визнання недійсним кредитного договору № 2039001974 від 14 лютого 2022 року, стягнення з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 , 30 990,49 грн інфляційних втрат (198 393,75 грн - 167 403,26 грн), 6 943,75 грн 3% річних; 100 000 грн відшкодування моральної шкоди, розподілу судових витрат. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
12 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 липня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22; від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22; від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17; від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 та постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини 
 
14 лютого 2022 року між ТОВ «Везем Шиппінг» (далі - Сторона-1) та ОСОБА_1 (далі - Сторона-2) укладено Попередній договір, за яким сторони взяли на себе зобов`язання у майбутньому, в строк до 30 квітня 2022 року, укласти основний договір купівлі-продажу належного Стороні-1 транспортного засобу марки «Ford» моделі «Mondeo», 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 (а. с. 9-11).
 
У попередньому договорі від 14 лютого 2022 року передбачено, що:
сторона-1 гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у пункті 1.1 цього договору, буде належати їй (Стороні-1) та не буде знаходитися під забороною відчуження, арештом тощо, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Сторона-2 стверджує, що володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики (пункти 1.3, 1.4 Попереднього договору);
Сторона-1 забезпечує викуп з оплатою транспортного засобу на онлайн-аукціоні автомобілів, організовує його доставку, транспортне оброблення, митне оформлення та сертифікацію самостійно або через третіх осіб (пункт 1.6 Попереднього договору);
продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за погодженою договірною ціною (вартістю) у розмірі 167 403,26 грн, у тому числі ПДВ - 27 900,54 грн. Сторона-2 на умовах передоплати сплачує в день   підписання цього договору стороні-1 на розрахунковий рахунок Сторони -1в розмірі 167 403,26 грн, у тому числі ПДВ - 27 900,54 грн (пункти 2.1, 2.3, 2.4 Попереднього договору);
сторона, яка необґрунтовано відмовляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням (пункт 2.7 Попереднього договору);
після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України. Сторона-2 набуває право власності на транспортний засіб з моменту виконання умови, вказаної в пункті 3.1 цього Договору. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме  14 лютого 2022 року і діє до 30 квітня 2022 року або до укладення основного договору (пункти 3.1, 3.2, 4.1 Попереднього договору).
 
Відповідно до пункту 3.8 Публічного договору про надання послуг ТОВ «Везем Шиппінг», затвердженого наказом №01/12/21-1 від 01 грудня 2021 року зі змінами та доповненнями, у разі  бажання замовника придбати Товар в кредит, за взаємною домовленістю сторін виконавець передає до АТ «ОТП Банк» відомості про замовника, необхідні для попереднього погодження розміру кредитного договору ліміту для цілей придбання замовником товару. У разі погодження банком укладення кредитного договору із замовником для цілей придбання замовником товару, банк надає виконавцю документ, в якому зазначається погоджений розмір грошових коштів кредиту та строк, протягом якого замовник має можливість укласти із банком кредитний договір Протягом 3 робочих днів з моменту забезпечення придбання (виставлення виграшної ставки) виконавцем товару за цим Публічним договором, замовник зобов`язаний укласти з банком кредитний договір, на умовах визначених банком, для придбання товару, відповідно до якого здійснюється оплата товару.
 
14 лютого 2022 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2039001974, за умовами якого банк надає позичальнику, а позичальник отримує його на наступних умовах: 135 000 грн на загальні споживчі ціни; 1 620 грн на придбання послуг із страхування у продавця, всього 140 670 грн.
 
Відповідно до заяви на видачу готівки від 14.02.2022 №21924680 ОСОБА_1 отримав кредитні кошти за кредитним договором №2039001974 від 14 лютого 2022 року в сумі 135 000 грн.
 
Згідно квитанції № 146Т003М1G від 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 перерахував на рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в АТ «ОТП Банк» 167 404 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
 
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
 
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
 
Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).
 
Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів)
 
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати (див. пункт 236 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)).
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року в справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24)).
 
Зазвичай недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності «залежного» договору. В українському праві залежна недійсність має місце тільки в одиничних випадках, передбачених у законі (наприклад, частина друга статті 548, частина четверта статті 1119 ЦК України) (див. постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
 
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
 
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).
 
Європейський суд з прав людини нагадав, що «відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника апеляційним судом, який спочатку двічі задовольнив цей позов (див. пункт 10), а також висновок, зроблений внаслідок цього не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку зі зміною правової кваліфікації, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу. В ухвалі від 25 липня 2011 року, якою Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишив без змін рішення апеляційного суду від 21 лютого 2011 року (див. пункт 15), також не було роз`яснене це питання, хоча у своїй касаційній скарзі заявник посилався на неправильне застосування норм матеріального права» (GUSEV v. UKRAINE, № 25531/12, § 26, 30, 33, ЄСПЛ, від 14 січня 2021 року).
 
Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).)
 
У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).)
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)».
 
У справі, що переглядається:
            позивач звернувся з позовом, зокрема, про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року, визнання недійсним кредитного договору № 2039001974 від 14 лютого 2022 року, стягнення з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 , 30 990, 49 грн інфляційних втрат (за 2022 рік і 5 місяців 2023 року), 6 943,75 грн 3% річних; 100 000 грн відшкодування моральної шкоди (а. с. 2 - 5). Позивач обґрунтовував позов в частині визнання недійсним договорів, стягнення компенсації моральної шкоди тим, що правочини вчинені внаслідок нечесної підприємницької діяльності і також внаслідок цього задано моральної шкоди;
            суд першої інстанції міркував так, що підстав для недійсності договорів немає, а тому й не підлягає задоволенню вимога про стягнення грошової компенсації моральної шкоди. Стосовно відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, та відмови в розподілі витрат на правничу допомогу суд першої інстанції мотивів не вказав. Апеляційний суд рішення суду в цій частині залишив без змін, мотивів рішення суду першої інстанції не змінив. Апеляційний суд вважав, що підстави для недійсності попереднього договору купівлі-продажу відсутні, при цьому мотивів погодження з відмовою у недійсності кредитного договору не вказав. Щодо вимоги про компенсацію моральної шкоди зазначив не доведено, що внаслідок ухилення внаслідок ухилення ТОВ «Везем Шиппінг» від укладення основного договору позивачу було завдано моральної шкоди. В частині відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних суд першої інстанції вважав, що за неповернення отриманої за попереднім договором суми стягнення інфляційних втрат, 3 % річних нормами чинного законодавства не передбачено;
            суди не врахували, що, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору;
поза увагою судів залишилось те, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм;
суди не звернули увагу, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення;
в матеріалах справи міститься копія попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг» без підписів сторін (а. с. 9 - 11); 
            суди не з`ясували як слід кваліфікувати попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг» (як неукладений, нікчемний, оспорюваний, чи укладений). Вирішення питання щодо кваліфікації попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року безумовно впливає на вирішення й інших позовних вимог, оскільки, зокрема: неукладений договір не може бути кваліфікований як нікчемний, але це не виключає застосування статті 625 ЦК і можливості стягнення 3 % річних і інфляційний втрат; нікчемність правочину констатується в мотивах судового рішення, і також не виключає застосування статті 625 ЦК України і можливості стягнення 3 % річних і інфляційний втрат.
 
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у визнанні недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року, визнання недійсним кредитного договору № 2039001974 від 14 лютого 2022 року, стягнення з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь  ОСОБА_1 , 30 990, 49 грн інфляційних втрат (за 2022 рік і 5 місяців 2023 року), 6 943,75 грн 3% річних; 100 000 грн відшкодування моральної шкоди. Тому судові рішення в цій частині необхідно скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення в оскарженій частині скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 лютого 2022 року та визнання недійсним кредитного договору № 2039001974 від 14 лютого 2022 року, стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» 30 990,49 грн інфляційних втрат, 6 943,75 грн 3% річних; 100 000 грн відшкодування моральної шкоди, розподілу судових витрат скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в скасованих частинах втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                               В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                   Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко