ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий у першій інстанції: Кочанова П.В.
                                                                                                     Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 вересня 2025 року                                                   Справа № 320/11185/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:?  
Головуючого судді          Епель О.В.,?  
суддів:?                              Мєзєнцева Є.І.,?  Файдюка В.В.,
за участі секретаря          Бродацької І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі

          за позовом           ОСОБА_1 

          до           Кабінету Міністрів України

          про          визнання протиправним та нечинним окремих положень акта,
                    зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач), в якому просив:
          - визнати протиправним та нечинним пункт 8 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 в редакції постанови КМУ від 27 вересня 2022 р. № 1058,
          - зобов`язати Кабінет Міністрів України: Усунути дискримінаційну складову у пункті 8 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній». Наприклад: Замінити, у словосполученні (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти) слово крім, на словосполучення у тому числі;
          - рекомендувати Кабінету Міністрів України: Викласти пункт 8 Порядку № 637, в редакції запропонованої позивачем: "Період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти у тому числі період навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання".
          В обґрунтування Позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що зміни, що внесені до абзацу першого пункту 8 Порядку №637 негативно вплинули на його права та легітимні очікування. При цьому, стверджує, що КМУ вийшов за межі своїх повноважень, оскільки обмеження конституційних прав може встановлюватися виключно законом.
          Спірне положення Постанови №637, на думку Позивача, має дискримінаційний характер оскільки ставить його в значно гірше становище по відношенню до тих громадян, яким на підставі судових рішень, що набрали законної сили, цей період вже зараховано до загального страхового стажу.
          Також Позивач, посилаючись на положення Конституції України, стверджував що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
          Рішенням  Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року  у задоволенні позову було відмовлено.
          Постановляючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  спірні положення Порядку №637 на Позивача не розповсюджується з огляду на наявність у його трудовій книжці відповідних записів.
          Окрім того, суд врахував правові висновки Верховного Суду, згідно з якими навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі.
          Відтак, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність обставин звуження майнових прав Позивача в зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України оскаржуваного нормативно-правового акту та відсутністю порушеного права.
          Крім того, суд не прийняв до уваги посилання ОСОБА_1 на наявність дискримінації, та зазначив, що обов`язковою ознакою дискримінації є встановлення факту обмеження (зменшення, звуження, позбавлення) права.
          При цьому, суд врахував, що Міністерством юстиції України було проведено антидискримінаційну експертизу, а у пояснювальній записці зазначено, що у проєкті акта відсутні положення, які створюють підстави дискримінації.
           Не погоджуючись з такою ухвалою суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов повністю, стверджуючи, що Постанова КМУ №1058 звужує обсяг прав, гарантованих раніше законом, що прямо заборонено ст. 22 Конституції України, оскільки ретроспективно зачіпає правовідносини, що вже виникли та були належно оформлені, порушуючи принцип правової визначеності.
          Обґрунтовуючи свої вимоги, Апелянт також посилається на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що спірна норма до нього не застосовується, оскільки ПФУ вже застосував її при розгляді його пенсійної справи.
          Також ОСОБА_1 стверджує, що суд не дослідив уточнену позовну заяву та докази, що були подані разом із нею. Крім того, неправильно оцінив правову природу доказів, наданих Відповідачем, врахував правові висновки Верховного Суду, які не є релевантними безпосередньо у цій справі. 
          Крім того, Апелянт також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема не розглянув  належним чином клопотання Позивача, не врахував обов`язок КМУ зареєструвати електронний кабінет та неподання ним відзиву на позовну заяву.
          З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2025 та від 29.05.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
                Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на тому, що суд повно встановив обставини цієї справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
При цьому, Відповідач зазначає, що сама по собі незгода Позивача зі спірними змінами, у випадку відсутності порушених майнових прав за наслідком їх застосування, не може бути підставою для визнання такого нормативно-правового акта протиправним.
          Також КМУ посилається на проведення антидискримінаційної експертизи, згідно з результатами якої зазначена підсумкова оцінка "відповідний".
          Позивачем подано відповідь на відзив у якій наполягає на необхідності застосування саме превентивного захисту.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2025 у ОСОБА_1 було витребувано докази застосування до нього або його участі у правовідносинах у яких буде застосовано пункт 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637.
У строк, встановлений судом, від Позивача надійшла заява про виконання ухвали суду до якої долучено довідку №24-189 від 06.08.2025.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін  з наступних підстав. 
Обставини справи, встановлені судом.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є громадянином України, має другу групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №401903.
У трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 містяться наступні записи:
- запис №9, 30.11.1983 року Позивач зарахований слухачем підготовчого відділення до Одеського інженерно-будівельного інституту (наказ №1146 а/с від 30.11.1983 року),
- запис №10, 28.07.1984 року зарахований студентом 1 курсу (наказ №644 а/с від 28.07.1984 року).
Нормативно-правове обґрунтування.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Положеннями пунктів 3, 10 частини 1 статті 116 Конституції України регламентовано, що Кабінет Міністрів України забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Між тим, організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про Кабінет Міністрів України" від 27.02.2014 № 794-VII (далі - Закон № 794-VII).
Відповідно до статті 1 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону № 794-VII діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Частиною 1 статті 49 цього Закону обумовлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України (ч. 2 ст. 49 Закону № 794-VII).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній».
Так, згідно пункту 8 Порядку №637 було визначено: «Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів».
Підпунктом 6 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2022 року №1058 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637» внесено зміни, зокрема у пункт 8 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній»:
в абзаці першому слова "Час навчання у вищих навчальних" замінено словами "Період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти)";
в абзаці другому слова "часу навчання" замінено словами "періоду навчання за денною формою здобуття освіти".
Вважаючи, що при прийнятті постанови Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2022 р. № 1058 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637» щодо внесення змін до пункту 8 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» відповідач порушив його права, позивач оскаржив її до суду у межах цього позову.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів учасників справи, колегія суддів відзначає, що згідно пункту 1 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.
Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені у положеннях ст. 264 КАС України.
Згідно з частин другої, третьої статті 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у абзаці четвертому пункту 3.3 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 2020 року № 6-р(II)/2020, у законодавчому регулюванні слід уникати заборон або обмежень щодо реалізації кожною особою права оскаржити в суді рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, у тому числі шляхом визначення на законодавчому рівні вичерпного переліку осіб, які мають право на таке оскарження, оскільки невключення особи до цього переліку унеможливлює доведення нею в суді її переконаності в потребі захисту своїх порушених прав, свобод цими рішеннями, діями чи бездіяльністю. Саме наявність такої переконаності в кожної особи є сутнісною властивістю її права на звернення до суду щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, а отже, необхідною передумовою здійснення цього права.
Таким чином, положення частини другої статті 264 КАС України "право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт" слід розуміти як запровадження у процесуальному законодавстві України (з деякими особливостями, які зобов`язують особу довести у суді, що такий акт стосується її інтересів) доктрини actio popularis (з лат. - "суспільна дія"), згідно з якою позов може бути подано в інтересах "публічного порядку, законності" (без обов`язку позивача доводити при зверненні до суду, що відповідне рішення суб`єкта владних повноважень вже та безпосередньо зачіпає права та свободи такого позивача).
Право ініціювати у суді справу (locus standi) про визнання протиправним та нечинним рішення суб`єкта владних повноважень, яке володіє ознаками нормативно-правового акта, ґрунтується, фактично, на зазначеному статусі оскаржуваного акта. Відмова у доступі до суду особи у такій категорії спорів може призвести до ситуації, за якої рішення суб`єктів владних повноважень, що володіє ознаками нормативно-правового акта, буде залишатися поза межами судового контролю.
Вищевикладена правова позиція застосована Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2023 року у справі № 320/258/19 та від 26 вересня 2023 року у справі № 320/2015/22, від 16 жовтня 2024 року у справі № 380/23541/21.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивач 30.11.1983 був зарахований слухачем підготовчого відділення до Одеського інженерно-будівельного інституту, тобто він є суб`єктом правовідносин у яких підлягає застосуванню пункт 8 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2022 року №1058 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637». Отже, ОСОБА_1 має право на оскарження зазначеного окремих положень зазначеного Порядку.  
Разом з тим, апеляційний суд  відзначає, що навіть у випадку, коли нормативно-правовий акт є таким, що зачіпає права та свободи позивача, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.
Як роз`яснено рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп, частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
У  рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України  визначив, що поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для його захисту судом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
Тобто, гарантоване  статтею 55 Конституції України  й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відтак, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 квітня 2012 року у справі № 21-1115во10, та Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року у справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 370/2759/18, від 14 лютого 2022 року у справі № 210/3729/17 та від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 504/4148/16-а, від 06.11.2019 у справі № 826/15078/17, від 30.06.2020 у справі № 640/1609/19 та, відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду, колегія суддів відзначає, що в апеляційний скарзі ОСОБА_1  зазначає, що Пенсійний фонд України, застосовуючи п. 8 Порядку 637 під час розгляду його пенсійної справи, не зараховував період навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчому відділенні у закладі вищої освіти до трудового стажу, незважаючи на наявність запису в трудовій книжці. Отже, Позивач стверджує про наявність порушеного права, втім належних та допустимих у контексті ст. 73-74 КАСС України доказів, які такі обставини підтверджують не надано ані до суду першої, ані апеляційної інстанції.  Разом з тим, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про приписи п. 8 Порядку № 637 звужує обсяг прав, гарантованих раніше законом, що прямо заборонено ст. 22 Конституції України та ретроспективно зачіпає правовідносини, що вже виникли та були належно оформлені (запис у трудовій книжці), порушуючи принцип правової визначеності.
Надаючи оцінку таким доводам Апелянта, колегія суддів зазначає, що страховий стаж обчислюється органами пенсійного фонду за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку згідно із ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.
За періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку страховий стаж обчислювався в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цього закону 1 січня 2004 року.
Так, згідно  з пунктом «д» статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до ч.1 ст. 61 Закону № 1556-VII особами, які навчаються у закладах вищої освіти, є: здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти. До інших осіб належать зокрема слухачі - особи, які навчаються на підготовчому відділенні закладу вищої освіти.
Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції та вбачається з Умов прийому слухачів на підготовчі відділення вищих навчальних закладах України, затверджених Наказом Міністерства освіти України від 22.09.1993  № 353 навчання на підготовчих відділеннях (курсах) є додатковою послугою навчального закладу, мета якої є надання допомоги при  вступі до  вищих  навчальних  закладів у формі підготовки, за наслідком якого  слухач не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, а тому до стажу роботи не зараховується.
Отже, колегія суддів відзначає, що навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у закладі вищої освіти, оскільки у випадку, якщо особа не вступить до останнього з будь-якої причини, період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти. Навчанням у вищому навчальному закладі є період з дня зарахування особи до вищого навчального закладу на денну, вечірню або заочну форму навчання до дня її відрахування у зв`язку із завершенням навчання та отриманням відповідного документа про вищу освіту державного зразка.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2024 року у справі № 380/15284/22. Колегія суддів враховує усталені правові висновки касаційного суду, оскільки у них сформульовано загальний підхід щодо неможливості зарахування періодів навчання у підготовчому відділенні закладу вищої освіти до стажу роботи згідно положень законодавства в редакції зокрема і до внесення змін до п. 8 Порядку №637. У контексті зазначеного, апеляційний суд не приймає до уваги твердження Апелянта щодо помилкового посилання суду першої інстанції на зазначені вище висновки суду, оскільки згідно ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів Апелянта щодо звуження обсягу його прав, оскільки системний аналіз положень Закону України «Про вищу освіту» та Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дозволяє стверджувати про відсутність змін у правовому регулюванні питання щодо зарахування до стажу роботи періодів навчання у підготовчому відділенні як до, так і після внесення змін до п. 8 Порядку №637 постановою КМУ від 27 вересня 2022 р. № 1058.
Разом з тим, Порядок №637 у спірній частині не змінює та не створює нові приписи зазначених вище Законів, натомість як підзаконний нормативно-правовий акт, він покликаний конкретизувати, деталізувати та врегулювати механізм їх реалізації, зокрема уточнити процедуру, необхідний пакет документів, що підтверджують стаж роботи.
Окрім того, апеляційний суд відзначає, що  проєкт постанови Кабінету Міністрів України №1058 було подано Міністерству юстиції України для проведення правової експертизи та погодження, за результатами якої Міністерством юстиції України було проведено оцінку відповідності проєкту акта законодавства принципу недискримінації (антидискримінаційна експертиза), результати якої відображено у висновку Мін`юсту за результатами правової експертизи проєкту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637» (чек-лист 2).
Відповідно до результатів проведеної Міністерством юстиції України антидискримінаційної експертизи, яке відображено в чек-листі 2 «Оцінка відповідності проєкту акта законодавства принципу недискримінації (антидискримінаційна експертиза)», зазначена підсумкова оцінка: відповідний.
Твердження Апелянта про те, що висновки Міністерства економіки України та Міністерства фінансів України є не є незалежними та обґрунтованими, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки воно засноване на припущенні та не підтверджене жодними належними та допустимими у контексті ст. 73-74 КАС України, доказами.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність порушеного права Позивача оскаржуваними пунктами Порядку, який прийнятий на виконання приписів Закону.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів Апелянта про порушення судом норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Так, ОСОБА_1 стверджує, що суд фактично не дослідив уточнену позовну заяву та докази, що були подані разом із нею. Втім, зазначені доводи спростовуються безпосередньо змістом рішення суду, з якого вбачається, що позовні вимоги були розглянуті судом з урахуванням заяви Позивача про її уточнення.
Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»,  у якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розуміти як вимога детально відповідати на кожний довід.
Також спростовуються матеріалами справи доводи Апелянта щодо недолучення до справи його заяви від 13.06.2024, оскільки така заява зареєстрована судом та наявна у матеріалах справи /т.1 а.с. 199/.
Надаючи оцінку іншим доводам ОСОБА_1 про допущення судом першої інстанції порушення інших норм процесуального права, колегія суддів також зазначає, що у відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Втім, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду таких обставин колегією суддів не встановлено, а тому порушення норм процесу, на які посилається Апелянт, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.
Аналізуючи всі доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Суд зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
Отже, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року - без змін.              
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,  
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 24.09.2025.

          Головуючий суддя                                                            О.В. Епель

          Судді:                                                                                 Є.І. Мєзєнцев 
                                                                      
                                                                                                    В.В. Файдюк