ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7022/25 Справа № 214/741/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малоховська І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року                                                        м. Кривий Ріг        
справа № 214/741/17
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О..
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач ОСОБА_1 
розглянувши  у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 
УСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що 25 червня 2012 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-Заяві. 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 31 грудня 2016 року відповідач має заборгованість в загальному розмірі 29 522 грн 97 коп, яка складається з наступного: 1 488,64 грн –заборгованість за кредитом; 22 487,53 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 664,75 грн – заборгованість за пенею та комісіями, 500 грн – штраф (фіксована частина) та 3 664,75 грн штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що при винесенні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи і ухвалене необгрунтоване, незаконне рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна заява про стягнення заборгованості є обгрунтованою та підтвердженою належними доказами по справі. Доказів оскарження відповідачем саме укладеного договору матеріали справи не містять. Відповідач контррозрахунку заборгованості за договором суду не надав. 
З метою повного та всебічного розгляду справи, керуючись ст. ст. 76-81 ЦПК України, апелянт просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи - банківську виписку за № б/ н від 25 червня 2012 року, а також довідки Банка щодо розміру наданого кредитного ліміту та виданих кредитних карток відповідачеві, які є важливими для встановлення дійсних обставин справи. 
Зазначає, що складність в отриманні представником банка виписки та довідок полягає у тому, що ці документи будь-якому працівнику банка отримати дуже складно через внутрішньобанківські процедури або віднайти їх у банківських програмних комплексах. Окремо звертає увагу суду, що виписка жодних нових обставин не встановлює, а лише є доповненням до розрахунку заборгованості, який відображає інформацію щодо видачі кредиту відповідачеві та нарахування процентів. Однак, банківська виписка за договором є належним та допустимим доказом, бо виписка є первинним бухгалтерським документом відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Апелянт вказує, що стаття 1054 ЦК України визначає поняття Кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Отже, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків. 
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.
Також апелянт посилається на незаконність оскаржуваного рішення в частині стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, оскільки суд першої інстанції повинен був проаналізувати та надати належну оцінку доказам відповідача щодо дійсності цієї оплати, співмірності та відповідності вимогам ст. 137 ЦПК України. Апелянт вважає, що витрати відповідача на професійну правову допомогу у розмірі 15 000 грн є перебільшеними, неспівмірними та не відповідають вимогам ст. 137 ЦПК України, а тому не підлягали задоволенню судом в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем долучено до позову розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 25 червня 2012 року, який не є доказом надання банком кредитних коштів за кредитним договором та не є первинним бухгалтерським документом, тому не є належним і допустимим доказом на підтвердження кредитних правовідносин сторін. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в Анкеті-заяві від 25 червня 2012 року відсутні відомості про те, яку саме картку має намір отримати ОСОБА_1 , не зазначена сума кредитного ліміту та процентна ставка за користування кредитом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2012 року відповідач звернулась до позивача із Анкетою-Заявою, відповідно до якої ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 31 грудня 2016 року, становить 29 522 грн 97 коп.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви від 25 червня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с.6)
В анкеті-заяві відсутня інформація яку саме ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я банківську картку та суму бажаного кредитного ліміту. (а.с.6 зворот)
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18 червня 2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Як слідує з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, надані наступні докази: розрахунок заборгованості (а.с.4-5 зворот), анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с.6-6 зворот), довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка не підписана відповідачем (а.с.7-8), Витяг з Умов і Правил надання банком послуг (а.с.9-32), ксерокопія паспорта позичальника ОСОБА_1 (а.с.33-33 зворот).
Однак,  Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 25 червня 2012 року не містить доказів того, що ОСОБА_1 ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» та «Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку», у редакціях, які були чинними станом на дату підписання Анкети-заяви.
Крім того, у Анкеті-заяві від 25 червня 2012 року відсутні відомості про те, яку саме картку має намір отримати ОСОБА_1 , не зазначена сума кредитного ліміту та процентна ставка за користування кредитом.
Також, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості станом на 31 грудня 2016 року, копії Анкети-Заяви від 25 червня 2012 року, витягів з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав.
Отже, АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів, кредитної картки та узгодження відсоткової ставки за користування кредитом та відповідно наявності заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.
Долучаючи до апеляційної скарги виписку за договором № б/н за період з 25 червня 2012 року по 31 грудня 2016 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача та довідку про видачу відповідачці кредитних карт, як доказів в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.
Отже, колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме виписку за договором № б/н за період з 25 червня 2012 року по 31 грудня 2016 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача та довідку про видачу відповідачці кредитних карт, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Надані позивачем додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.
Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.
Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивача є обґрунтованим.
При цьому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що витрати відповідача на професійну правову допомогу у розмірі 15 000 грн є перебільшеними, неспівмірними та не відповідають вимогам ст. 137 ЦПК України, а тому не підлягали задоволенню судом в повному обсязі, оскільки вказані доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у визначеном судом першої інстанції розмірі. 
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» -  залишити без задоволення.
Рішення  Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: