КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи №755/18662/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/12699/2025	Головуючий у суді першої інстанції - Катющенко В.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
04 вересня 2025 року                                                                             місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                             Оніщук М.І.,
судді                                                Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар                                          Цалко Д.М.,   
за участю:
представника позивача                Волощука В.В.,
представника відповідача                        Палія О.Л.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Палієм Олексієм Леонідовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца Валентина Федорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Обертун Світлана Миколаївна, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину: серія та номер 243, видане 14.07.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. на ім`я ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. від 14.07.2023, індексний номер 68445509, щодо державної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 ; номер запису про право власності: 50992890, дата та час державної реєстрації: 14.07.2023, 08:35:02;
- припинити право приватної власності за ОСОБА_1 , на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартири АДРЕСА_2 ;
- судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 71 рік померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_3 , спадкоємцем був її син, ОСОБА_4 , який вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав разом на час відкриття спадщини та не заявив відмову від неї та чоловік ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 51 рік помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після його смерті, спадкоємцями першої черги є син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
До складу спадкового майна померлого ОСОБА_4 ввійшла частина квартири під номером АДРЕСА_2 .
06.06.2022 ОСОБА_6 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який на той час був неповнолітнім, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Обертун Світлани Миколаївни із заявою про прийняття спадщини та була відкрита спадкова справа № 5/2022 року. До заяви було долучено усі правовстановлюючі документи на квартиру, які ОСОБА_2 мав на той час.
15.07.2022 позивач звернувся з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Обертун С.М. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири номер АДРЕСА_2 , однак отримав відмову у видачі свідоцтва.
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.07.2023 нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на частку квартири під номером АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у зв`язку з ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на частку вказаної квартири та роз`яснено сторонам право на оскарження постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії до суду.
За захистом своїх прав та з метою належного оформлення свої спадкових прав на частину квартири, позивач звернувся до суду з позовною заявою. 28.07.2023 ухвалою суду позивачу відмовлено у прийнятті позовної заяви, оскільки відповідач ОСОБА_5 помер.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 353171459 від 06.11.2023 право власності на спірну двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , розмір частки 1; номер запису про право власності 50992890, зареєстроване право власності 14.07.2023, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею Валентиною Федорівною. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 68445509 від 14.07.2023 року 08:57:55, приватний нотаріус Ніколіца Валентина Федорівна, Київський міський нотаріальний округ; документи подані для державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 243, виданий 14.07.2023, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф.
Разом з тим, позивач вказував, що при видачі свідоцтва про право на спадщину, приватний нотаріус Ніколіца В.Ф. мала б здійснити перевірку наявності відкритих спадкових справ, склад спадкового майна та з`ясувати коло спадкоємців після смерті ОСОБА_5 .
Так, позивач вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, враховуючи, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. належним чином не з`ясовано обсяг спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , що призвело до незаконної видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_2 , оскільки право власності на частину квартири належить сину (позивачу) після померлого ОСОБА_4 , який вважається таким, що прийняв спадщину, після смерті його матері ОСОБА_3 , оскільки проживав разом з нею на час відкриття спадщини та не заявив відмову від спадщини
За вказаних обставин, позивач вказував, що наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину серія та номер 243, виданого 14.07.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. на ім`я ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
При цьому, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого було зареєстровано речове право за відповідачем, є підставою для скасування рішень про державну реєстрації зазначеного права в Державному реєстрі.
У свою чергу, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. 
Оскільки все спадкове майно зареєстроване за відповідачем, то право позивача, який має право на частини спірної квартири, є порушеним. Позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса та зареєструвати успадковане нерухоме майно.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2025 позов задоволено частково.
Визнано свідоцтво про право на спадщину серія та номер 243, видане 14.07.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 28,80 кв.м., недійсним в частині частки вказаної квартири.
Припинено право приватної власності ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на частку квартири АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 28,80 кв.м.
Визнано за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на частку квартири АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 28,80 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 516,20 грн. (т. 2, а.с. 79-82).
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що факт спільного проживання ОСОБА_4 із спадкодавицею ОСОБА_3 не доведено, а отже він не набув права на спадщину.
При цьому, оскільки позивач не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , то він не має права претендувати на спадкове майно, яке могло б увійти до складу спадщини (т. 2, а.с. 89-95).
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
Треті особи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками записані: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками записані: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 25.03.1989.
Відповідач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками записані: ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .
За договором купівлі-продажу від 19.03.2007 ОСОБА_5 , за згодою дружини ОСОБА_3 , придбав квартиру АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_5 приблизно помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
На момент смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 . 
06.06.2022 ОСОБА_6 , діючи в інтересах свого сина ОСОБА_2 , звернулася до приватного нотаріуса КМНО Обертун С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . Додатково у заяві вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати його батька ОСОБА_3 , спадкоємцем якої був його батько ОСОБА_4 , який вважається таким, що прийняв спадщину оскільки постійно проживав разом із матір`ю на час відкриття спадщини, і він не заявив про відмову від неї.
01.08.2022 ОСОБА_1 01.08.2022 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Ніколіци В.Ф. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 . У заяві додатково вказав, що інших спадкоємців, передбачених законодавством України, немає.
Постановою приватного нотаріуса КМНО Обертун С.М. від 10.07.2023 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із неподанням правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 .
При цьому, 14.07.2023 приватним нотаріусом КМНО Ніколіца В.Ф. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 .
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_2 , яка набута за договором купівлі-продажу від 19.03.2007 ОСОБА_5 , за згодою дружини ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
У свою чергу, згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (стаття 1261 ЦК України).
Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Разом з тим, відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.
Таким чином, спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті (трансмітент), до його спадкоємців (трансміссар), тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.
Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.
До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.
Трансміссар має право на прийняття спадщини в порядку трансмісії та спадщини, що відкрилася після трансмітента. Це два самостійних суб`єктивних цивільних права, які можуть бути реалізовані незалежно одне від одного. Спадкоємці трансмітента можуть прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії і відмовитися від прийняття спадщини або, навпаки, можуть прийняти спадщину після смерті трансмітента і відмовитися від прийняття спадщини, що відкрилася у зв`язку зі смертю першого спадкодавця. Дії трансміссарів у цих двох самостійних правовідносинах незалежні та мають різні правові наслідки.
Таким чином, перехід права на прийняття спадщини відповідно до статті 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента. Трансміссар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває спадкової маси не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця. Утім до трансміссара переходить право не лише прийняти спадщину, а й відмовитися від її прийняття, адже спадкоємець завжди має варіантність поведінки - він не зобов`язаний набувати тих прав і обов`язків, що мав за життя спадкодавець та які не припинилися внаслідок його смерті.
Застосування механізму спадкової трансмісії як юридичної фікції (закон виходить з того, що оскільки спадкоємець мав право прийняти спадщину, але не встиг цього зробити внаслідок смерті, то він нібито спадщину прийняв) можливе за наявності послідовної сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): 1) смерть спадкодавця; 2) закликання до спадкування спадкоємця-трансмітента; 3) смерть спадкоємця-трансмітента після смерті спадкодавця, але до спливу строку на прийняття спадщини (смерть трансмітента має настати протягом шести місяців з дня, наступного після смерті спадкодавця); 4) право на прийняття спадщини або відмова від її прийняття після смерті спадкодавця не було здійснене трансмітентом; 5) трансмітент має спадкоємця (трансміссара), який закликається до спадкування після смерті трансмітента; 6) трансміссар в установлений законом строк здійснив своє право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.09.2021 по справі № 720/2683/19.
Відповідно до приписів ст.ст.316, 328 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).
Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З аналізу статті 392 ЦК України вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Факт того, що особа за життя не оформила свого права на спадкове майно після смерті спадкодавця, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у її спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2020 у справі № 350/1850/17.
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. 
Заперечуючи щодо задоволення позову та обгрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що ОСОБА_4 не вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки на день смерті не проживав із спадкодавцем ОСОБА_3 .
Разом з тим, колегія суддів вважає вказані доводи апелянта безпідставними, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції, як ОСОБА_4 так і ОСОБА_3 , на день смерті останньої, були зареєстровані за адресою квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним витягом з реєстру територіальної громади міста Києва, наявним у матеріалах справи.
При цьому, поміщення ОСОБА_3 в пансіонат для людей похилого віку «ЗАБОТА» 10.02.2022, не може свідчити про те, що вона та її син не проживали разом, адже наступного дня - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 померла.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевказаний висновок суду першої інстанції, стороною відповідача до суду надано не було.
Щодо тверджень апелянта про невстановлення факту подання позивачем заяви про відкриття спадщини в порядку трансмісії, слід зазначити, що, як вже зазначалося вище, 06.06.2022 ОСОБА_6 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 , звернулася до приватного нотаріуса КМНО Обертун С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . 
У вказаній заяві про прийняття спадщини зазначено: " ІНФОРМАЦІЯ_8 померла мати мого батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , спадкоємцем якої був мій батько ОСОБА_4 , який вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із матір`ю на час відкриття спадщини, і він не заявив про відмову від неї".
Тобто, текстом самої заяви про прийняття спадщини позивачем виявлено бажання та намір прийняти спадщину після смерті батька та бабусі ОСОБА_3 , адже у заяві чітко зазначено послідовність спадкування: батько фактично прийняв спадщину, оскільки на дату смерті його матері він був зареєстрований та проживав з нею у квартирі під АДРЕСА_2 , і не заявив про відмову від неї; померлий батько отримав спадщину після смерті його матері ОСОБА_3 , яка є бабусею позивача.
Крім того, як вбачається, заява подана на четвертий місяць після смерті батька та бабусі позивача, тобто з дотриманням строків, встановлених ст. 1270 ЦК України.
Таким чином, встановивши, що спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , за життя набув право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , однак не оформив своїх прав у зв`язку зі смертю, та відповідно спірне майно є об`єктом спадкування і увійшло до спадкової маси, після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем якого за законом є його син - позивач ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Крім того, врахувавши, що приватний нотаріус КМНО Ніколіца В.Ф. під час видачі 14.07.2023 ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину серії та номер 243 не в повній мірі встановила обсяг спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , та дійсне коло її спадкоємців, що призвело до видачі свідоцтва про право на спадщину, яке фактично охопило майно, що не входило до складу спадщини, правильним є висновок суду першої інстанції про визнання цього свідоцтва недійсним в частині частки квартири АДРЕСА_2 та відповідно, про припинення право власності ОСОБА_1 на таку частку майна. 
У свою чергу, доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи,  а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Палієм Олексієм Леонідовичем,- залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца Валентина Федорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Обертун Світлана Миколаївна, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 09 вересня 2025 року.
 
Суддя-доповідач                                                             М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                  В.А. Шебуєва
 
                                                                                            О.В. Кафідова