справа № 754/10981/25                                      головуючий у суді І інстанції Коваленко І.І.
провадження № 22-ц/824/15566/2025              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
23 жовтня 2025 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
       Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року про передачу справи за підсудністю, постановлену під головуванням судді Коваленко І.І. у м. Києві, у справі за позовом   ОСОБА_1 до Голови Національного Банку України про відшкодування моральної шкоди, -     
                                          
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з Голови Національного Банку України нанесену йому моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. за кожне звернення, а всього 70 000,00 грн., а також зобов`язати відповідача надати на звернення обґрунтовані відповіді і повідомити про це позивача по електронній пошті.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2025  року позовну заяву ОСОБА_1  передано для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що справа підсудна за правилами альтернативної підсудності Деснянському районному суду м. Києва, оскільки відповідно до частини сьомої статті 28 ЦПК України позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.
У відзиві на апеляційну скаргу Національний банк України вказує, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та постановив законну та обґрунтовану ухвалу, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року залишенню без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності умов, необхідних для застосування альтернативної підсудності. Позов у цій справі стосується спору, який не підпадає під інші винятки, передбачені статтею 28 ЦПК, тому такий спір має розглядатися за загальними правилами підсудності  у суді за місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК України).
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Згідно приписів статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Правила підсудності у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом.
Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.
Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.
Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року  в справі № 705/4763/22 зазначено, що правова конструкція «суд, встановлений законом» є структурним елементом права на справедливий суд, закріпленого статтею 6 Конвенції, що передбачає дві умови відповідності цьому критерію: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти в спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом,  у межах своєї компетенції).
Термін «повноважний склад суду» слід сприймати як наявність повноважень суддів щодо здійснення ними своїх професійних обов`язків: компетентністьу розумінні наявності повноважень на розгляд справ у суді відповідно до предмета спору, вирішення справ судом певної інстанції та судом, який має повноваження  на розгляд справ у межах територіальної юрисдикції, визначеної ЦПК України, що забезпечує право на розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, встановлений законом, є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18, постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21.
За змістом частини 1, 2 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення з Голови Національного Банку України моральної шкоди у розмірі 70 000,00 грн., а також зобов`язання відповідача надати на звернення обґрунтовані відповіді і повідомити про це позивача по електронній пошті.
Відповідно до частини 2 статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Позивач стверджує, що така справа підсудна за правилами альтернативної підсудності Деснянському районному суду м. Києва, оскільки відповідно до частини сьомої статті 28 ЦПК України позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позов у даній справі не виник із діяльності філії або представництва юридичної особи. Тому правила частини сьомої статті 28 ЦПК України у спірних правовідносинах не застосовуються.
Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо розгляду 7 електронних звернень позивача та ненадання обґрунтованої відповіді в установлений законом строк. Позивач посилається на порушення відповідачем вимог статей 1, 3, 5, 8, 21, 28, 40, 68 Конституції України, статей 5, 11 Закону України «Про інформацію», статті 19 Закону України «Про звернення громадян».
Статтею 641 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що позови, подані, зокрема проти членів Правління Національного банку, вважаються позовами, поданими проти Національного банку.
Відповідачем у даній справі є Голова Національного банку України - Пишний Андрій Григорович який є членом Правління Національного банку за посадою, а відтак, в силу наведених вище положень ст. 641 Закону України «Про Національний банк України» даний позов проти Національного банку.
Суд першої інстанції, встановивши, що місцезнаходження відповідача у справі: м. Київ, вул. Інститутська 9, дійшов обґрунтованого висновку, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду та передав справи на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.
 З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права і фактично зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та власного помилкового тлумачення норм чинного законодавства.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи ґрунтуються на наявних у справі доказах,  зроблені з дотриманням норм процесуального права та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог  п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України  є підставою до залишення апеляційної скарги  без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задовольнити.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді                                                                                              Фінагеєв В.О.
                                                                                   
          Кашперська Т.Ц.
      
                    Яворський М.А.