ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
24 вересня 2025 року                               
м. Київ                                                               
 
справа № 367/10110/24
 
провадження № 61-8761св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради Київської області                             (як орган опіки та піклування),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Губіним Олександром Тимофійовичем, на постанову Київського апеляційного суду                    від 09 червня 2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому просила суд:
- розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 30 грудня 2020 року, за актовим записом № 2370;
- визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю;
- стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки                  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 542,00 канадських доларів щомісячно до досягнення дитиною повноліття (справа № 367/6794/23).
 
Позовна заява мотивована тим, що 30 грудня 2020 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітню доньку ОСОБА_3 ,                ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Кракові, Республіка Польща.
 
Малолітня ОСОБА_3 , є громадянкою України за народженням по матері та відповідно до канадського законодавства їхня донька одночасно набула громадянство Канади за громадянством свого батька. Разом з тим, у правових відносинах з Україною, особа, яка має громадянство України, визнається лише громадянином України, незалежно від наявності іншого громадянства, тому                              у вирішенні питання про місце проживання дитини мають застосовуватися норми законодавства України, які мають пріоритетне значення.
 
Позивачка зазначала, що у травні 2020 року вона із донькою приїхали до України                    з Республіки Польща та деякий час проживали у її матері в смт Новоархангельськ Кіровоградської області, після чого у грудні 2020 року вона із ОСОБА_3 для постійного проживання переїхали до м. Бучі Київської області та 29 грудня                     2020 року зареєстрували місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де і проживають по теперішній час.
 
Вказувала, що відповідач працює фермером у Канаді, проживає за місцем знаходження його фермерського господарства на фермі поблизу м. Келвінгтон. Періодично вона із донькою за туристичною візою їздили до ОСОБА_2 у гості на деякий час на його ферму.
 
Під час останнього перебування в гостях у ОСОБА_2 у Канаді, куди вони із донькою поїхали 17 лютого 2022 року, їхні стосунки з відповідачем погіршилися,                   що зумовлено різними політичними поглядами, оскільки після нападу російської федерації на Україну у лютому 2022 року чоловік звинувачує її у нацизмі, так як вона є українкою. При цьому намагання роз`яснити ситуацію про війну в Україні не змінили агресивного ставлення ОСОБА_2 до неї, а лише поглибили конфлікт. Посилалася на те, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам, що                          є підставою для розірвання шлюбу відповідно до частини другої статті 112 Сімейного Кодексу України (далі - СК України).
 
Позивачка зазначала, що коли у Київській області після її деокупації стало безпечно, вони із донькою у квітні 2023 року повернулися додому у м. Бучу Київської області. Відповідач наполягає на проживанні ОСОБА_3 з ним у Канаді, що свідчить про існування спору між батьками щодо місця проживання дитини.
 
Вказувала, що  ОСОБА_3 є малолітньою дитиною, яка максимально потребує материнської опіки та любові. Між нею та донькою існує тісний та необхідний для дитини психоемоційний зв`язок. Весь час після народження, дитина перебуває                      з нею, всіма питаннями виховання, утримання доньки вона займається самостійно. Крім того, після народження ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Кракові, Республіка Польща та до грудня 2020 року ОСОБА_3 не бачила батька, а відео- дзвінки не змогли забезпечити потрібний зв`язок доньки з відповідачем.
 
На думку позивачки, вона здатна забезпечити дитині всі належні умови, має змогу утримувати та піклуватися про дитину на належному рівні, забезпечити житлом, харчуванням, освітою, тощо. Вказувала, що має власне житло у м. Буча Київської області, облаштоване для дитини всім необхідним; працює як фізична особа - підприємець, має стабільний та достатній дохід; донька з 01 червня 2023 року відвідує приватний дитячий садочок та гурток танців.
 
Посилалася на те, що відповідач рідко бував удома, багато часу проводить у полі або займається справами фермерського господарства, тому немає часу для малолітньої дитини. Крім того, дискримінаційне відношення відповідача до українців викликає у неї занепокоєння, що ОСОБА_2 не продовжить психологічне або навіть розпочне фізичне насильство щодо їхньої доньки виключно через її національність та українське громадянство.
 
Також на підставі статей 180, 181, 182 СК України з ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2024 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування),                          про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів у справі № 367/6794/23 та виділено у самостійне провадження позовні вимоги                  про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.
Передано роз`єднані матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів до канцелярії суду для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду, якій відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01 жовтня 2024 року було присвоєно єдиний унікальний номер справи                                  № 367/10110/24.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 березня 2025 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Губіна О. Т. про зупинення провадження у справі задоволено.
Зупинено провадження у вказаній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 367/889/24 за позовом ОСОБА_2 до                       ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримання дитини в Україні незаконним, повернення дитини до місця її постійного (звичайного) проживання                    в Канаді по Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Конвенція 1980 року).
 
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Губіна О. Т. про зупинення провадження у справі у зв`язку із неможливістю розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням суду у справі № 367/889/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримання дитини в Україні незаконним, повернення дитини до місця її постійного (звичайного) проживання в Канаді по Конвенції 1980 року. Районний суд керувався пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 березня 2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої                            статті 251 ЦПК України, районний суд не встановив, у чому саме полягає неможливість розгляду справи № 367/10110/24, які саме обставини, необхідні для вирішення даної справи, не можуть бути встановлені в її рамках.
 
Суд апеляційної інстанції урахував, що предметом розгляду справи № 367/889/24                  є вимоги про визнання переміщення та утримання дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання, а предметом розгляду цієї справи є вимоги про визначення місця проживання дитини із матір`ю та стягнення аліментів. Крім того, заявлена у цій справі позовна вимога про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду вимоги про повернення дитини до держави постійного місця проживання, заявленій у справі № 367/889/24, оскільки у такій справі не вирішується питання, з ким саме із батьків має бути повернута дитина - ОСОБА_3 до Канади, у випадку задоволення такого позову.
 
Так як предметом позову у справі № 367/889/24, до якої було зупинено провадження у даній справі, є визнання переміщення та утримання дитини в Україні незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання, тому, на думку апеляційного суду, наявні підстави вважати, що малолітня дитина ОСОБА_3                       на даний час перебуває разом із матір`ю, а не вирішення спору в частині стягнення судом аліментів на дитину є порушенням її прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Губін О. Т., посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 року скасувати та залишити в силі ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 березня 2025 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                                            у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Губіним О. Т., мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував положення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, не урахувавши релевантну судову практику та порушив положення статті 16 Конвенції 1980 року, яка забороняє розглядати і вирішувати питання щодо визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.
 
На думку заявника, суд апеляційної інстанції не урахував того, що прийняття рішення у справі № 367/1011/24 є об`єктивно неможливим до вирішення справи                                        № 367/889/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримання дитини в Україні незаконним, повернення дитини до місця її постійного (звичайного) проживання в Канаді по Конвенції 1980 року та набрання рішенням суду у вказаній справі законної сили.
 
Посилається на правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 та постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі                № 761/33089/20, від 28 червня 2023 року у справі № 372/2558/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18, які не були враховані апеляційним судом.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
 
У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дубчак Л. С. подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що доводи, викладені у касаційній скарзі,               є необґрунтованими, а підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України, відсутні.
 
Посилається на те, щозупинення провадження у справі про визначення місця проживання дитини є порушенням її прав та інтересів, оскільки таке затягування процесу може призвести до емоційного стресу дитини. Урахування найкращих інтересів дитини, її благополуччя є основними аспектами при вирішенні такої категорії справ.
 
Вказує, що положення Конвенції 1980 року надають можливість розгляду справи про піклування до прийняття рішення у справі про повернення дитини та це не вважається порушенням будь-яких зобов`язань за Конвенцією.
 
На думку заявника, стягнення аліментів на утримання дитини не відноситься до питань щодо піклування, про що йдеться у статті 16 Конвенції 1980 року, проте ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 березня 2025 року провадження у вказаній справі також було зупинено в частині стягнення аліментів, що не відповідає положенням статті 251 ЦПК України.
 
Також представником ОСОБА_1 - адвокатом Дубчак Л. С. було заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених                ОСОБА_1 під час розгляду справи судом касаційної інстанції. Зокрема,                     у мотивувальній частині клопотання зазначено, що  ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді касаційної інстанції очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, однак у прохальній частині заявник не вказує, яка сума судових витрат підлягає відшкодуванню.
 
Оскільки стягненню підлягають реальні витрати на професійну правничу допомогу а не попередні й орієнтовні судові витрати, клопотання представника                          ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С. під час ухвалення судового рішення не вирішується. Заявник не позбавлений права в порядку, передбаченому ЦПК України, звернутися до Верховного Суду з відповідним клопотанням про стягнення судових витрат.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Губіним О. Т., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                           і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства                                                     є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                                  в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які                                       є предметом судового розгляду.
 
У пункті п`ятому частини першої статті 253 ЦПК України визначено, що провадження               у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом шостим частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
 
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
 
Визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли у іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог,              чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
 
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження                         у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
 
Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає у тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.
 
Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому після роз`єднання ухвалою районного суду від 25 вересня 2024 року залишилися дві позовні вимоги: 1) визначення місця проживання дитини разом із матір`ю;                                 2) стягнення аліментів на утримання дитини (справа № 367/10110/24).
 
Підставою для зупинення провадження у цій справі, на думку районного суду,                   став факт розгляду судом позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя                              особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримання дитини в Україні незаконним, повернення дитини до місця її постійного (звичайного) проживання в Канаді по Конвенції                1980 року (справа № 367/889/24).
 
Скасовуючи ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 березня                             2025 року, апеляційний суд виходив із того, що постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, районний суд не встановив у чому саме полягає неможливість розгляду справи                  № 367/10110/24, які саме обставини, необхідні для вирішення даної справи, не можуть бути встановлені в її рамках.
 
Верховний Суд, погоджуючись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції про скасування ухвали районного суду, вважає за необхідне змінити мотиви такого судового рішення, оскільки прийняття рішення у вказаній справі в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини зумовлено розглядом справи               № 367/889/24 та набрання рішенням суду у вказаній справі законної сили.                                  А посилання відзиву представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С. на касаційну скаргу про те, що саме цим емоційний стан дитини може погіршитися                    є безпідставним, оскільки на даний час дитина і так проживає з матір`ю.
 
Від вирішення справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримання дитини в Україні незаконним, повернення дитини до місця її постійного (звичайного) проживання в Канаді по Конвенції                    1980 року залежить правильне вирішення спору про визначення місця проживання дитини.
 
Відповідно до статей 16, 19 Конвенції 1980 року по суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів тієї держави, на території якого дитина мала постійне місце проживання, допоки не була переміщена.
 
На підставі статті 16 Конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті З, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.
 
Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням  і неповерненням дітей із-за кордону.
 
З метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються, у рамках Гаазької конференції з міжнародного приватного права                     25 жовтня 1980 року була розроблена та підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Конвенція 1980 року).
 
У зв`язку із цим, суд касаційної інстанції зазначає, що стаття 16 Конвенції 1980 року, відповідно до якої забороняється вирішувати по суті спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції, підлягає застосуванню                                  у вказаній справі.
 
Саме у справі № 367/889/24 суд має встановити місце постійного (звичайного) проживання дитини, яке є визначальним для належності спору про визначення місця проживання дитини до юрисдикції суду України. 
 
При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, не повинні розглядатися в одному провадженні, оскільки вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів якнайкращого захисту інтересів дитини (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини), забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, отже є пріоритетним та невідкладним. Тому позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дитини мала бути роз`єднана з позовною вимогою про визначення місця проживання дитини. А розгляд інших позовних вимог затягує розгляд справи, тим більше, якщо є підстави для зупинення провадження у справі.
 
Суду першої інстанції слід вирішити питання про роз`єднання вказаних позовних вимог відповідно до частини шостої статті 188 ЦПК України, після чого у порядку, передбаченому ЦПК України, вирішувати питання про зупинення провадження у справі про визначення місця проживання дитини.
 
Відтак, доводи касаційної скарги про неповне з`ясування апеляційним судом фактичних обставин справи, неповне дослідження та надання правової оцінки наявним у справі доказам, а також те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, частково підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку. 
 
Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених                                статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки апеляційний суд правильно скасував ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі, але помилився в мотивах такої відмови, що не вплинуло на загальні висновки апеляційного суду, то оскаржувану постанову необхідно змінити з урахуванням мотивів цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини  із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Губіним О. Т., задоволено частково, а саме - змінено лише мотивувальну частину судового рішення, відтак заявник не отримав очікуваного результату, на який сподівався при поданні касаційної скарги.  З огляду на зазначене, судові витрати розподілу не підлягають.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Губіним Олександром Тимофійовичем, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови, а у решті - залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д. Д. Луспеник

Судді: | І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець