ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                              
 
24 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 363/2961/13-ц
провадження № 61-16056св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Петрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Вишгородське Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козачука Юрія Сергійовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області
від 04 червня 2015 року, ухвалене у складі судді Скарлат О. І., та постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське Бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Вишгородське БТІ»), ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності, відновлення меж земельної ділянки.
 
Позов мотивовано тим, що у 1998 році вона приватизувала земельну ділянку площею 0,091 га у с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області                            у СТ «Колективна праця», внаслідок чого Старопетрівською сільською радою їй було видано державний акт від 06 серпня 1998 року про право приватної власності на вказану земельну ділянку, згодом було присвоєно кадастровий номер. У той же час ОСОБА_2 приватизувала суміжну земельну ділянку та одержала державний акт від 06 серпня 1998 року.
 
Стверджувала, що у її державному акті межа із суміжною земельною ділянкою ОСОБА_2 від лінії «А» до «Б» є прямою, так само як і у державному акті ОСОБА_2 межа із її земельною ділянкою від лінії «В» до «Г» позначена як пряма. Прямі межі між земельними ділянками погоджені між нею та ОСОБА_2 відповідно до акта погодження та встановлення на місцевості меж земельних ділянок.
 
Зазначала, що 29 листопада 2012 року, ознайомившись з результатами перевірки прокуратурою її звернення, вона дізналася про те, що згідно з матеріалами технічної інвентаризації КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 самочинно збудувала садовий будинок площею 140,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , замість знесеної літньої кухні, загальною площею 12,5 кв. м,
а також огорожу, частина яких виступають за лінію «А» - «Б», позначену в державному акті від 06 серпня 1998 року про право її приватної власності на земельну ділянку. 
 
Будівництво вказаного садового будинку узаконено рішенням Виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради від 24 лютого 2011 року, про що в подальшому ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності.
 
Вважала, що цим рішенням органу місцевого самоврядування і державною реєстрацією права власності на садовий будинок порушено її право власності на земельну ділянку, оскільки вони порушують її межі та оформлені як об`єкти права власності на території її земельної ділянки.
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:
1) визнати незаконним та скасувати з моменту його прийняття рішення виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради № 19 від 24 лютого 2011 року в частині оформлення права приватної власності на двоповерховий з підвалом садовий будинок: Д - садовий будинок, А - літня кухня, Б - гараж, 1,3-5 - огорожа, І-ІІ - тротуар, ІІІ - підпірна стінка, ІV - каналізаційна споруда, за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
2) визнати недійсним та скасувати з моменту його видачі свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 07 липня 2012 року, видане Старопетрівською сільською радою ОСОБА_2 на вищевказаний садовий будинок;
3) визнати незаконним та скасувати рішення реєстратора КП «Вишгородське БТІ» від 11 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_2 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) відновити межі її земельної ділянки шляхом знесення з цієї земельної ділянки за рахунок ОСОБА_2 її садового будинку в частині, що виступає в середину її земельної ділянки за лінії «А»-«Б» та «В»-«А», позначені в кадастровому плані,
а також шляхом знесення із цієї ділянки за рахунок ОСОБА_2 8,9 м огорожі, яка їй належить, та виступає в середину її земельної ділянки за лінії «А»-«Б» та «В»-«А», позначені в кадастровому плані;
5) знести за рахунок ОСОБА_2 її садовий будинок на відстань 3 м від межі її земельної ділянки, позначеної у кадастровому плані лінією «А»-«Б».
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, КП «Вишгородське БТІ»,
ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності, відновлення меж земельної ділянки відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Відповідачка здійснила реконструкцію літньої кухні у садовий будинок на існуючому фундаменті на тому ж місці та отримала свідоцтво про право власності на нього у встановленому законом порядку і не порушувала встановлені межі з земельною ділянкою позивачки, тому її право власності не порушено.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, КП «Вишгородське БТІ», ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності, відновлення меж земельної ділянки задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради № 19 від 24 лютого 2011 року в частині оформлення права приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 07 липня 2012 року, видане Старопетрівською сільською радою ОСОБА_2 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано незаконним та скасовано рішення реєстратора КП «Вишгородське БТІ»
від 11 липня 2012 року, реєстраційний номер 37075849, номер запису 76 у книзі 1 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
В іншій частині позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Стягнуто із Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, КП «Вишгородське БТІ», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 649,63 грн із кожного.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що будинок відповідачки частково збудований на земельній ділянці позивачки, внаслідок чого її ділянка зменшена на 18,2 кв. м, що порушує її права і є підставою для скасування правовстановлюючих документів на будинок, які видані незаконно.
Разом із тим, оскільки позивачка не надала доказів на підтвердження того, що проведення перебудови є неможливим або відповідачка відмовляється від її проведення, підстав для звільнення її земельної ділянки та відновлення її прав шляхом знесення будинку немає.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Козачука Ю. С. та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції                            не виконав вимог статей 10, 213, 303 ЦПК України 2004 року щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та правильності його висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не навів мотивів на спростування встановлених судом обставин.
Апеляційний суд не перевірив доводів відповідачки та висновків суду першої інстанції про наявність рішення Апеляційного суду Київської області                                            від 25 листопада 2010 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог                   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення об`єкта самовільного будівництва, та встановлено, що відповідачка провела реконструкцію літньої кухні, 1972 року забудови, на садовий будинок на цьому ж фундаменті та на тому ж самому місці,                     і у плані земельних ділянок у зв`язку із помилкою не було враховано цю будівлю,                   і ці обставини не потребують доказування, як передбачено статтею 61 ЦПК України 2004 року, не надав цьому рішенню відповідної оцінки та не навів мотивів.
Апеляційний суд не перевірив доводів відповідачки про те, що ще з 1999 року ОСОБА_2 мала право власності на садовий будинок та провела його реконструкцію на тому ж місці в межах своєї земельної ділянки, а при набутті позивачкою у власність суміжної земельної ділянки цей будинок був розташований на цьому ж місці, однак відбулась помилка щодо суміжних меж їх земельних ділянок, встановлених у державних актах, не надав цим обставинам відповідної оцінки.
Суд не з`ясував, які ж дійсні межі земельних ділянок сторін у справі та які були погоджені між ними і яка їх межа була при набутті позивачкою своєї земельної ділянки у власність та видачі державних актів, чи був там розташований спірний садовий будинок, коли відповідачка набула право власності на нього.
Суд не перевірив, чи мала місце помилка у плані земельних ділянок та чи є підстави для скасування виданих відповідачці правовстановлюючих документів на будинок у зв`язку з цим, не встановив, чи порушені з урахуванням цього вимоги закону щодо відстані між земельними ділянками, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.
Встановивши, що будинок та огорожа частково розташовані на земельній ділянці позивачки, а вона не надала доказів неможливості перебудови, та у зв`язку з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про їх знесення, не встановив, чи можливо здійснити відповідну перебудову та у який спосіб підлягають відновленню права позивачки щодо її земельної ділянки.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року залишено без змін.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що під час складання актів про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельних ділянок від 02 листопада 1997 року відбулася помилка щодо зображення суміжних меж земельних ділянок, які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та на час приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 була обізнана про місце розташування літньої кухні під літ. «В», яка належала на праві власності ОСОБА_2 .
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення садового будинку, збудованого на земельній ділянці АДРЕСА_2.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2010 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін та ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про знесення частини паркану та частини літньої кухні                             під літ. «В».
Апеляційним судом у рішенні зазначено, що садовий будинок належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на садовий будинок від 11 травня 1999 року з господарськими будівлями, на технічному плані ця будівля позначена під літ. «В», як літня кухня, збудована у 1972 році, тому будівництво не є самочинним. ОСОБА_1 ще до отримання державного акта на землю у 1998 році знала про існування цього будинку і не зверталася з вимогами про його знесення.
З огляду на вимоги частини четвертої статті 82 ЦПК України апеляційний суд врахував встановлені у іншій справі обставини про те, що при набутті ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, у плані земельної ділянки на державному акті на право призваної власності на земельну ділянку від 6 серпня 1998 року помилково було зазначено, що суміжні межі земельних ділянок являють собою пряму лінію. Також враховано, що літня кухня під літ. «В» була збудована у 1972 році та існувала на час приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки, яка, здійснюючи приватизацію земельної ділянки, проти цього не заперечувала та не порушувала питання про її знесення. У 2006 році садовий будинок літ. «Д» площею 140,7 кв. м був збудований замість знесеної літньої кухні, однак не прийнятий в експлуатацію і саме про знесення цього будинку, як самочинного, заявила ОСОБА_1 позовні вимоги, у задоволенні яких було відмовлено рішенням апеляційного суду Київської області             від 25 листопада 2010 року.
 
Отже, на час приватизації земельної ділянки позивачка була обізнана про часткове знаходження літньої кухні під літ. «В», яка належить відповідачці, на земельній ділянці, яка передається їй у власність, і проти зазначеної обставини                                            не заперечувала і вимоги про знесення літньої кухні, 1972 року забудови,                                   не заявляла, а відтак будівництво відповідачкою садового будинку на місці літньої кухні не порушило права позивачки і правові підстави для задоволення позовних вимог відповідно до положень статті 152 ЗК України та статті 391 ЦК України відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
30 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Козачук Ю. С. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року (надійшла до суду 03 грудня 2024 року), в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставами касаційного рішення Вишгородського районного суду Київської області
від 04 червня 2015 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) та
у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21 (провадження № К/990/16227/22);
- судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
- судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу.
Також у своїй касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження,
а саме що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вступна та резолютивна частини постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року підписана 19 квітня трьома діючими суддями, тоді як повний текст постанови підписаний 31 жовтня 2024 року двома діючими суддями та суддею, звільненою у відставку. Зазначене свідчить про порушення судом частини сьомої статті 268 ЦПК України, що відповідно до вимог частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у новому складі суду.
 
Що стосується розгляду справи по суті, то суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення статті 41 Конституції України, статей 91, 152 ЗК України та статті 391 ЦК України для захисту порушеного права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, безпідставно мотивуючи це наявністю преюдиційних обставин відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, встановлених рішеннями інших судів.
 
Наявні у справі висновки судових експертиз, зокрема земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 23 червня 2014 року, вказують про фактичне зменшення земельної ділянки позивачки на 18, 2 кв. м за рахунок розташування на цій земельній ділянці будинку відповідачки, невідповідність фактичних меж земельної ділянки сторін спору даним Державного земельного кадастру та межам, зазначеним в державних актах на право приватної власності, розташування будинку літ. Д на ділянці суперечить вимогам пункту 2 ВБН 43-85 ** «Забудова територій колективних садів, будівлі та споруди. Норми проектування», 8,9 м огорожі № 5 знаходяться в межах земельної ділянки ОСОБА_1 .
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у січні 2025 року, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Приходько І. А., заперечує проти доводів представника  ОСОБА_1 - адвоката Козачук Ю. С., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
У додаткових поясненнях у справі, поданих у січні 2025 року, представник  ОСОБА_1 - адвокат Козачук Ю. С. підтримав доводи касаційної скарги та заперечив проти аргументів, викладених стороною відповідача у відзивів на касаційну скаргу.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
05 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження                           у справі, витребувано її матеріали з Вишгородського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
29 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,091 га на території с. Старі Петрівці, СТ «Колективна праця» на підставі рішення Старопетрівської сільської ради народних депутатів від 20 лютого 1998 року № 19, що підтверджується державним актом на право власності на землю, виданим ОСОБА_1 06 серпня 1998 року, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 269.
 
ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки, площею 0,054 га на території с. Старі Петрівці, СТ «Колективна праця» на підставі рішення Старопетрівської сільської ради народних депутатів від 20 лютого 1998 року № 19, що підтверджується державним актом на право власності на землю, виданим  ОСОБА_2 06 серпня 1998 року, та зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 244.
 
Згідно з планами зовнішніх меж земельних ділянок на державних актах, суміжні межі земельних ділянок являють собою пряму лінію.
 
Відповідно до актів про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 02 листопада 1997 року, межі земельних ділянок встановлені на місцевості та між сторонами погоджено їх межі.
 
Рішенням Виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради від 26 квітня 1999 року № 42 вирішено оформити право приватної власності на садовий будинок на АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: гараж, літня кухня, сарай, огорожа, тротуар за    ОСОБА_2 , та 11 травня 1999 року їй видано свідоцтво про право власності.
 
Рішенням Виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради від 24 лютого 2011  року № 19 на підставі заяви    ОСОБА_2 , згідно із сертифікатом відповідності державним будівельним нормам, стандартам і правилам від 06 січня 2011 року, вирішено оформити право приватної власності ОСОБА_2 на двоповерховий з підвалом садовий будинок, площею 140,7 кв. м, на її земельній ділянці, на підставі якого 07 липня 2012 року їй видано свідоцтво про право власності та 11 липня 2012 року проведено реєстрацію права власності у КП  «Вишгородське бюро технічної інвентаризації».
 
Відповідно до матеріалів технічної інвентаризації садовий будинок, площею 140,7 кв. м, був узаконений як самочинно збудований у 2006 році замість знесеної літньої кухні, загальною площею 12,5 кв. м, 1972 року забудови та в подальшому на плані БТІ зазначений під літ «Д» - садовий будинок.
 
Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи на будинок на абрисі земельної ділянки межа земельної ділянки поруч із будинком має виступ по формі будинку.
 
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 23 червня 2014 року фактично на час обстеження земельна ділянка ОСОБА_1 зменшена на 18,2 кв. м за рахунок того, що на її ділянці частково розташований будинок  ОСОБА_2 , фактичні межі  земельної ділянки позивачки  та відповідачки не відповідають даним Державного земельного кадастру та межам, зазначеним в державному акті на право приватної власності.
Розташування будинку літ. Д на ділянці суперечить вимогам п. 2.3 ВБН 43-85 ** «Забудова територій колективних садів, будівлі та споруди. Норми проектування». 8,9 м огорожі № 5 знаходяться в межах земельної ділянки   ОСОБА_1 .
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2009 року (справа № 3/2-663/09) відмовлено у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та   ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю у зв`язку із допущеними помилками. 
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010  року у справі №2-126/10 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення садового будинку, збудованого на земельній ділянці АДРЕСА_2.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2010 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 залишено без змін та ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення частини паркану та частини літньої кухні під літ. «В».
 
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи від 16 серпня 2022 року №297/18/19-44/29719/19-49, яка виконана експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, виконані роботи по будівництву садового будинку під літ. «Д» на земельній ділянці в СТ «Колективна праця» на АДРЕСА_2 на площі майже в межах раніше побудованої в 1972 році літньої кухні під літ. «В». Садовий будинок під літ. «Д» збудований майже у тих же межах з боку земельної ділянки ОСОБА_1 , що й літня кухня (її фундамент) під літерою «В» 1972 року забудови, але на новозбудованому фундаменті та іншої конструкції. Враховуючи технічну характеристику садового будинку під літ. «Д», що побудований на площі в межах раніше побудованої літньої кухні «В» 1972 року забудови, здійснити перебудову (без знесення) даного садового будинку в частині, що накладена (розташована) поза межами земельної ділянки позивача в межах земельної ділянки відповідача, неможливо.
 
У судовому засіданні експерт ОСОБА_4 зазначив, що тильна сторона будинку під літ. «Д», яка межує із земельною ділянко ОСОБА_1 , побудована у межах літньої кухні під літ. «В» 1972 року побудови. Також експерт підтвердив, що будівництво садового будинку під літ. «Д» є новим будівництвом, а не реконструкцією літньої кухні.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Козачука Ю. С.                                не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення  ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
 
Згідно зі статтями 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 369/1843/18 (провадження № 61-11087св22).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок та норми безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані положеннями статей 118 та 125 ЗК України.
 
Отже, виходячи із статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
 
Аналіз законодавства, яким урегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок у власність, дає підстави для висновку, що всі дії відповідних суб`єктів (органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх структурних підрозділів), які наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.
 
Частиною першою статті 91 ЗК України, зокрема, передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
 
Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок.
 
Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.
 
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.
 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
 
У постанові Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 199/4867/23 (провадження № 61-12811св24) зазначено, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості також належить власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Передумовою для вирішення у судовому порядку спору, який виник між учасниками справи, які є суміжними землекористувачами,     ОСОБА_1  зазначала те, що відповідачка  ОСОБА_2 захопила частину її земельної ділянки орієнтовною площею 0,000182 га, пересунувши загорожу вглиб належної їй земельної ділянки та побудувавши житловий будинок, який частково розташований на її (позивачки) земельній ділянці, чим порушила її права та законні інтереси.
 
Матеріалами справи підтверджується, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визначення меж суміжних земельних ділянок існує тривалий час та неодноразово був предметом судового розгляду.
 
Так, у 2008 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та знести об`єкт самочинного будівництва: літньої кухні літ. В, паркану та садового будинку на земельній ділянці НОМЕР_2 на один метр від межі земельної ділянки НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 (справа № 2-126/10).
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010 року у справі №2-126/10 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення садового будинку, збудованого на земельній ділянці АДРЕСА_2.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2010 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін та ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення частини паркану та частини літньої кухні під літ. «В».
 
Апеляційним судом у рішенні зазначено, що садовий будинок належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на садовий будинок від 11 травня 1999 року з господарськими будівлями, на технічному плані ця будівля позначена під літ. «В», як літня кухня, збудована у 1972 році, тому будівництво                   не є самочинним.
Також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 ще до отримання державного акта на землю у 1998 році знала про існування цього будинку і не зверталася з вимогами про його знесення, тому пропустила строки позовної давності.
 
Крім того, у 2009 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю у зв`язку із допущеними помилками, мотивуючи свої вимоги тим, що у планах земельних ділянок, відображених у державних актах на право власності землю її, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , невірно зазначена спільна межа земельних ділянок, зокрема, не зображене углублення її земельної ділянки, на якій зведений садовий будинок, що призводить до суперечок при здійсненні права володіння (справа № 3/2-663/09).
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2009 року (справа № 3/2-663/09) відмовлено у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та   ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю у зв`язку із допущеними помилками. 
 
У рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2009 року (справа № 3/2-663/09)зазначено, що приватизація ділянок СТ «Колективна праця» та безпосередньо отримання державних актів на право приватної власності на землю відбулося в 1998 році, тому про те, що спільна межа між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зазначена невірно, та про те, що в державних актах не відображено виглиблення земельної ділянки позивачки в бік сусідів, вона дізналася після отримання державного акта, однак звернулася до суду з позовом               у грудні 2008 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Також у рішенні зазначено, що про углиблення ділянки позивачки у бік сусідів, яке не розділялося межовими знаками до отримання державного акта позивачкою, було відомо                           в 1964-1965 роках.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Аналогічні положення містяться в частині третій статті 61 ЦПК України в редакції 2004 року.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
 
Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта.
 
Зі змісту судових рішень, ухвалених у справах № 2-126/10 та № 3/2-663/09, вбачається, що підставами звернення з позовами у вказаних справах є, зокрема, невідповідність відомостей з державних актів на право приватної власності на землю фактичному розташуванню спільної межі земельних ділянок ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 .
 
Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були учасниками цих справ, тому ці рішення мають преюдиціальне значення для них під час вирішення спору у даній справі № 363/2961/13-ц, що переглядається в касаційному порядку.
 
Судовими рішеннями у справах № 2-126/10 та № 3/2-663/09 встановлено, що:
- під час набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку у плані земельної ділянки на державному акті на право приватної власності на земельну ділянку                      від 06 серпня 1998 року помилково було зазначено, що суміжні межі земельних ділянок являють собою пряму лінію.
- літня кухня під літ. «В» була збудована у 1972 році та існувала на час приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки, яка, здійснюючи приватизацію земельної ділянки, проти цього не заперечувала та не порушувала питання про її знесення;
- після приватизації земельних ділянок ОСОБА_2 була встановлена огорожа (про знесення якої ОСОБА_1 заявила вимоги у 2008 році і у знесенні якої відмовлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 листопада                       2010 року).
 
Враховуючи викладене, а також з огляду на зміст частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, частини четвертої статті 82 ЦПК України 2017 року, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що літня кухня під літ «В», яка була збудована у 1972 році та право власності ОСОБА_2 на яку позивачка не оспорювала, частково знаходилася на земельній ділянці, яка відповідно до державного акта про право приватної власності на землю належить ОСОБА_1 ,  ще до приватизації останньою земельної ділянки.
 
З матеріалів технічної інвентаризації садового будинку ОСОБА_2 на АДРЕСА_1, вбачається, що даний будинок площею 140,7 кв. м був узаконений як самочинно збудований у 2006 році замість знесеної літньої кухні загальною площею 12,5 кв. м, 1972 року забудови, та в подальшому на плані БТІ отримано літ «Д» - садовий будинок.
 
Відповідність садового будинку, загальною площею 140,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , державним стандартам, будівельним нормам та правилам підтверджено сертифікатом КС 005143, виданим Інспекцією ДАБК у Київській області від 06 січня 2011 року, враховуючи який, Старопетрівська сільська рада прийняла рішення від 24 лютого 2011 року № 19 про надання права власності на житлові будинки та садові будинки.
 
Встановивши, що будь-якими діями ОСОБА_2 не порушено суміжні межі земельних ділянок з ОСОБА_1 , а також що ОСОБА_2 здійснила в 2006 році реконструкцію будівлі літньої кухні літ «В» на садовий будинок літ «Д» та після завершення реконструкції літньої кухні отримала нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07 липня 2012 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог у справі, що переглядається у касаційному порядку.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, оскільки вони узгоджуються зі змістом ухвалених судових рішень у справах № 2-126/10 та 
№ 3/2-663/09, згідно з якими відповідачка не порушувала встановлені межі з земельною ділянкою позивачки та якими не встановлено здійснення відповідачкою реконструкції саме літньої кухні у садовий будинок на існуючому фундаменті на тому ж місці та констатовано про законність отримання останньою свідоцтва про право власності на спірний будинок у встановленому законом порядку.
 
Суди обґрунтовано виходили з обставин правомірності оформлення права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок.
 
Указані висновки у справах № 2-126/10 та № 3/2-663/09 ОСОБА_1                                                 у встановленому процесуальним законом порядку не спростувала, а тому колегія суддів критично оцінює доводи касаційної скарги про порушення права власності позивачки.
 
Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та, не установивши наявність у позивачки перешкод у реалізації майнових прав щодо належної їй на праві власності земельної ділянки, у зв`язку з облаштуванням відповідачкою на цій земельній ділянці паркану та з будівництвом будинку, правомірно погодився з рішенням місцевого суду про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову в цілому.
 
Посилання представника позивачки на те, що цей позов був пред`явлений у зв`язку із набуттям відповідачкою права власності на збудований садовий будинок                           під літ. «Д», не вказує на наявність інших (нових) підстав, з якими можна ототожнити порушення речових прав позивачки, а тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року та частини четвертої статті 82 ЦПК України 2017 року.
 
Аргументи сторони позивача про неврахування висновків судових експертиз, зокрема земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 23 червня                    2014 року, висновків судів не спростовують.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду у наведених позивачем як приклад неправильного застосування норм права постановах Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать загальним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, крім іншого, такі висновки зроблені за інших обставин, встановлених у кожній із зазначених справ та наявних у ній доказів.
В цілому аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, а по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які                         не були встановлені судами.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Верховний Суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
 
Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.
 
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
 
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що за наслідками як апеляційного так і касаційного перегляду справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаних висновків, а відтак, інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з  додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козачука Ю. С. залишити без задоволення,                    а оскаржувані судові рішення - без змін.  
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                                  не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козачука Юрія Сергійовича залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 рокузалишити                           без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць 

 
Р. А. Лідовець