ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 295/977/24
провадження № 61-16569св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 09 липня 2024 року у складі судді Воробйової Т. А. та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі суддів Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю., Трояновської Г. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.
Позов мотивував тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, порушуючи його права та статтю 19 Конституції України, під час проведення перевірки за його зверненням 16 червня 2021 року з доданими до нього документами, яке не було належним чином розглянуто відповідачем, прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу.
29 червня 2023 року Житомирський окружний адміністративний суд у справі №240/14655/21 ухвалив рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головних управлінь Пенсійного фонду України в Житомирській, у Львівській, в Дніпропетровській областях про визнання неправомірним рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнив частково. Визнав протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні йому пенсії за віком, зарахуванні до трудового стажу періоду роботи в Радомишльському міжгосподарському підприємстві по птахівництву села Котівка Радомишльського району Житомирської області з 17 квітня 1985 року по 
23 серпня 1985 року та періоду зайняття нотаріальною діяльністю 
з 22 квітня 1997 року по 11 травня 2011 року.
Зобов`язано відповідача врахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період роботи в Радомишльському міжгосподарському підприємстві по птахівництву села Котівка Радомишльського району Житомирської області з 17 квітня 1985 року по 
23 серпня 1985 року та періоду зайняття нотаріальною діяльністю 
з 22 квітня 1997 року по 11 травня 2011 року.
Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 16 червня 
2021 року і вирішити питання призначення йому пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2024 року рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 червня 
2023 року залишено без змін.
Позивач вважав, що неправомірна бездіяльність відповідача, яка виразилася у відмові розглядати його звернення про призначення пенсії за віком, потягла за собою порушення нормального режиму його роботи й відпочинку та змусила витрачати свій вільний час та кошти на захист порушеного права, в результаті чого йому спричинена моральна шкода у розмірі 1 000 000,00 грн.
Короткий зміст судових  рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09 липня 
2024 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувались тим, що позивач не надав належних і достатніх доказів, які підтверджують заподіяння йому душевних страждань, заподіяння шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, які призвели до спричинення моральних страждань, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12 грудня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду 
м. Житомира від 09 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає 
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди застосували норми матеріального права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 09 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, витребував справу із суду першої інстанції.
24 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначив, що оскаржувані рішення є незаконними та необґрунтованими, такими, що постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема порушенням права на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Так, суди не звернули увагу та не надали оцінки доводам позивача про те, що бездіяльність відповідача, яка  виразилась у  тривалому розгляді Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області його звернення, як пенсіонера, у призначенні пенсії за віком, а в подальшому і в безпідставній відмові для призначення такої пенсії,  потягла за собою порушення нормального режиму його роботи й відпочинку, змусила витрачати свій вільний час та кошти з метою захисту свого порушеного права, в результаті чого йому була спричинена моральна шкода, пов`язана з явкою в судові засідання різних інстанцій. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 1 000 000,00 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 червня 
2023 року визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії та незарахування до трудового стажу періодів його роботи та зобов`язано відповідача вчинити певні дій. Вказане рішення набрало законної сили.
Отже, завдана позивачу моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем, оскільки є наслідком його незаконних його дій.    
Аргументи інших учасників справи
08 січня 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в інтересах якого діє представник Тарасюк Т. М. , звернулось до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» із  відзивом на касаційну скаргу, в якому просило залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
Фактичні обставини, з`ясовані судами
Судами встановлено, що 16 червня 2021 ОСОБА_1 звернувся  до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії за віком. 
06 липня 2021 року ОСОБА_1 отримав відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в Житомирській області 
№0600-0219-8/49439 мотивовану тим, що підтверджений страховий стаж становить 18 років 10 місяців 9 днів при необхідності 28 років. До трудового стажу не зараховано період роботи в Радомишльському міжгосподарському підприємстві по птахівництву села Котівка Радомишльського району Житомирської області з 17 квітня 1985 року по 23 серпня 1985 року, оскільки у записі про звільнення відтиск печатки нечіткий і неможливо встановити належність печатки підприємству. Період зайняття нотаріальною діяльністю 
з 22 квітня 1997 року по 11 травня 2011 року не зараховано через відсутність довідки за період з 22 квітня 1997 року по 31 грудня 2003 року про реєстрацію особи суб`єктом господарської діяльності із зазначенням системи оподаткування, а за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2010 року 
по 11 травня 2011 року відсутні дані про сплату страхових внесків.
ОСОБА_1 вважав таку відмову протиправною, тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 червня 
2023 року у справі №240/14655/21, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, зарахуванні до трудового стажу періоду роботи в Радомишльському міжгосподарському підприємстві по птахівництву села Котівка Радомишльського району Житомирської області з 17 квітня 1985 року по 23 серпня 1985 року та періоду зайняття нотаріальною діяльністю з 22 квітня 1997 року по 11 травня 2011 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області врахувати до його трудового стажу період роботи у зазначеному підприємстві за вищевказаний період, а також період зайняття нотаріальною діяльністю з 22 квітня 1997 року по 11 травня 2011 року, а також повторно розглянути його заяву від 16 червня 2021 року і вирішити питання призначення йому пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги 
з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції).
За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації право вимоги. Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ 
від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» 
(Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року в справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частина перша та пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 01 вересня 2020 року в справі № 612/3521/16-ц).
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі 
№ 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 
1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом 
статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 686/21800/21).
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
У справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що йому завдано моральну шкоду неправомірною бездіяльністю відповідача, яка виразилася у відмові розглядати його звернення про призначення пенсії за віком, в результаті чого був порушений нормальний режим його роботи й відпочинку, він був змушений витрачати свій вільний час та кошти на захист порушеного права, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом про оскарження бездіяльності відповідача та участю в судових засіданнях. 
Факт протиправної бездіяльності відповідача встановлено судовим рішенням. 
Так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі №240/14655/21, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, зарахуванні до трудового стажу періоду роботи в Радомишльському міжгосподарському підприємстві по птахівництву села Котівка Радомишльського району Житомирської області з 17 квітня 1985 року по 23 серпня 1985 року та періоду зайняття нотаріальною діяльністю з 22 квітня 1997 року по 11 травня 
2011 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області врахувати до його трудового стажу період роботи у зазначеному підприємстві за вищевказаний період, а також період зайняття нотаріальною діяльністю з 22 квітня 1997 року по 11 травня 2011 року, повторно розглянути його заяву від 16 червня 2021 року і вирішити питання призначення йому пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
Як свідчать матеріали справи, ще у 2021 році позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії та зарахування відповідного стажу, після тривалого розгляду вказаної заяви Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області та відмови в цьому, позивач, будучи пенсіонером, змушений був звертатись до адміністративного суду з позовом щодо оскарження відмови відповідача у перерахунку пенсії та зарахуванні стажу, доводити порушення його прав у суді першої та апеляційної інстанцій. 
Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації  моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»)
Оскільки судовим рішенням адміністративного суду встановлено протиправність бездіяльності відповідача, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем не надано доказів та не доведено завдання йому моральної шкоди, не може вважатися законним та обґрунтованим.
Доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, оскільки у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що протиправність бездіяльності відповідача встановлена відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, сам факт наявності такого рішення суду здатний призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю звернення до суду та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява             № 14183/02).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.
У постанові від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема, коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах.
Аргументи Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили,  встановлено порушення прав позивача внаслідок протиправної відмови відповідача. Такі дії відповідача безумовно негативно впливають на моральний стан позивача та призводять до душевних страждань.
Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав шляхом ухвалення судом рішення на користь останнього про визнання  протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат. Позивач був змушений самостійно доводити порушення своїх законних прав щодо отримання пенсії у належному розмірі шляхом звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, яке, як компетентний орган, уповноважений державою на призначення, перерахунок та виплату пенсій, повинно було вжити відповідних заходів для забезпечення дотримання прав позивача, проте не виконало покладених на нього обов`язків, чим допустило бездіяльність та порушило право позивача на своєчасне та повне отримання відповідних виплат. 
У подальшому, з огляду на протиправну відмову Пенсійного фонду України у Житомирській області, позивач був змушений оскаржувати дії та бездіяльність цього органу в порядку адміністративного судочинства. Вказані звернення та очікування позитивного рішення на свою користь тривали з 16 червня 2021 року (звернення із заявою до відповідача) по 17 січня 2024 року (постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі  № 240/14655/21), протягом цього часу він був змушений витрачати свої зусилля, відчувати безпорадність та пригніченість від дій державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. 
Наведене є достатніми доказами того, що позивачу завдано моральної шкоди.
Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі 
№ 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З урахуванням конкретних обставин справи, глибини завданої моральної шкоди, характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач унаслідок бездіяльності державного органу, вимог розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з розглядом його заяви щодо перерахунку пенсії та зарахування відповідного стажу, колегія суддів доходить висновку, що сума у розмірі 5 000 грн є достатньою для відшкодування моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Зазначене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц , від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18, від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204/16-ц.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Верховний Суд не вирішує питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, оскільки відповідно до вимог пункту 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України,  Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду касаційноїінстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                                              В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                                   С. О. Карпенко
 
                                                                                                                   В. В. Сердюк 
 
                                                                                                                   О. М. Ситнік