УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 490/3905/22
провадження № 61-13407ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Веріковською Тетяною Анатоліївною, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2025 рокуу справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, відібрання дитини у батька, стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із батьком, треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 . 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині - відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено. 
Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 247 718,40 грн судових витрат, з яких: 200 000,00 грн витрати на правову допомогу; 25 000,00 грн. витрати зі складення рецензії; 22 718,40 грн витрати на проведення експертизи. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2025 року залишено без задоволення.Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2025 року залишено без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року задоволено частково.Додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року - змінено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 52 718,40 грн судових витрат, з яких: 20 000,00 грн - витрати на правову допомогу; 10 000,00 грн - витрати зі складення рецензії; 22 718,40 грн - витрати на проведення експертизи.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не звернув увагу, що до детального опису робіт (наданих послуг) від 07 липня 2025 року включено окремі витрати на оплату послуг, які в розумінні статті 137 ЦПК України не належать до витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неспівмірними є витрати зі складання рецензії на висновок експерта, в зв`язку з чим вони підлягають зменшенню до 10 000,00 грн. Також позивачкою в позовній заяві було визначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 15 000 грн. Враховуючи критерії реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, з огляду на категорію справи, яка не є складною, характер виконаної адвокатом роботи в суді першої інстанції, заяву представника відповідача про неспівмірність судових витрат та враховуючи, що обумовлений розмір гонорару за надану правову допомогу у суді першої інстанції не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнення цих витрат на користь позивачки до 20 000,00 грн.
27 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року в частині зміни додаткового рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року та постановити нове рішення, яким додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року залишити без змін.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду: від 19 січня 2022 року у справі № 910/1344/19, від 03 березня 2019 року у справі № 922/445/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 19 січня 2022 року у справі № 910/789/21, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційної інстанції в частині зміни (зменшення) розміру стягнення витрат на правничу допомогу та витрат ОСОБА_1 на проведення рецензування висновку експерта є необґрунтованим та невмотивованим, оскільки судом не враховано обґрунтованість усіх понесених позивачкою витрат на правничу допомогу та складання рецензії. Судом апеляційної інстанції допущено порушення співмірності наданих послуг адвокатом, отримання належних та допустимих доказів, доведеність в суді позиції позивача, досягнутого бажаного результату на користь позивачки, дійсну вартість справи (матеріали справи складаються з п`яти томів, які містять значні та доведені докази, прийняті як судом першої інстанції та досліджені як належні судом апеляційної інстанції). Позивачка неодноразово пропонувала відповідачу як у судовому засіданні, так і поза межами суду, вирішити спір мирним шляхом, не ускладнювати ситуацію та не травмувати дитину, пропонувала повернути дитину і не утримувати її силоміць, а вона в свою чергу гарантувала, що не буде перешкоджати бачитись батьку з дитиною. Проте амбіції відповідача переважували над здоровим глуздом та інтересами дитини, навмисно затягуючи розгляд справи. Тому, на думку заявниці, ОСОБА_2 має відповідати за свої необґрунтовані, безпідставні дії та нести компенсацію на витрати, які понесла позивачка, поновлюючи своє право в повному обсязі. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що 20 вересня 2023 року між АО «Веріковська, Дяченко та Партнери» та ОСОБА_1 укладений договір про надання професійної правничої допомоги ВТА 0020 та додаткова угода № 1 до вказаного договору від 20 вересня 2023 року, відповідно до умов якої «Виконавець» зобов`язався надати позивачці професійну правничу допомогу, пов`язану із відновленням її порушеного права щодо спілкування із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначення місця проживання сина із матір`ю та представництвом її інтересів у справі № 490/3905/22. Зі свого боку позивачка зобов`язалася сплатити «Виконавцю» обумовлену грошову суму за надані послуги.
Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - адвокат Веріковська Т. А. посилалась на те, що згідно з актом наданих послуг професійної правничої (правової) допомоги від 07 липня 2025 року гонорар за виконану роботу становить 295 000,00 грн, з урахуванням детального опису робіт від 07 липня 2025 року, який є невід`ємною частиною цього акту виконаних робіт. 
Представником ОСОБА_2 до суду першої інстанції було подано заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу з огляду на їх неспівмірність у порівнянні зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, штучним збільшенням витрат на правову допомогу у зв`язку з участю адвоката в судових засіданнях шляхом прибуття з м. Одеси до м. Миколаєва, хоча він мав можливість брати в них участь за допомогою технічних засобів ЄСІТС. Звертав увагу, що прохальна частина позовної заяви не містила вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу із зазначенням їх розміру, а очікувані попередні витрати зазначались у розмірі 15 000 грн, витрати на оплату проведення рецензії Бюро психологічних досліджень не є судовими витратами, оскільки рецензія не є офіційним процесуальним доказом чи будь-яким іншим документом у справі. 
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК Українивизначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21). 
Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших. 
Суд апеляційної інстанції врахував, що первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково,критерії реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, складність справи, характер виконаної адвокатом роботи в суді першої інстанції, доводи заяви представника відповідача про неспівмірність судових витрат, звернув увагу на те, що обумовлений розмір гонорару за надану правничу допомогу одній зі сторін не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі. Тому зробив висновок про наявність підстав для розумного зменшення розміру стягнення витрат  ОСОБА_1 на правничу допомогу.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права при перегляді додаткового рішення в частині стягнення судових витрат.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 910/1344/19, від 03 березня 2019 року у справі № 922/445/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 19 січня 2022 року у справі № 910/789/21, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 є необґрунтованими, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої додаткової постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року у справі № 490/3905/22.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Є. В. Краснощоков 
 
 Д. А. Гудима
 
 П. І. Пархоменко