Справа № 168/1118/24 	Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й. 	
Провадження № 22-ц/802/1108/25  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 жовтня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Черняк О. В.,
з участю:
відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Державний реєстратор Дубівської сільської ради Ковельського району Гарбарчук Ірина Анатоліївна, ОСОБА_3 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_3 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 08 липня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просить скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію за її братом права власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 
На обґрунтування позову посилається на те, що вказаний житловий будинок її батько ( ОСОБА_4 ) подарував в рівних частинах, по , їй та її братові (відповідачу в справі ОСОБА_1 ), що підтверджується договором дарування від 22.03.1989 р. У вересні 2024 вона дізналась, що її брат (відповідач по справі) зареєстрував за собою право власності на увесь будинок. Стверджує, що така реєстрація порушує її права, адже позбавляє її права власності на нерухоме майно, на яке вона має право за договором дарування – частину будинку. Відновити її право можна лише шляхом скасування державної реєстрації будинку за відповідачем в цілому. Державний реєстратор відмовила в її письмовому зверненні про скасування такої реєстрації та реєстрації за нею права власності на частину будинку, тому звертається до суду. Про реєстрацію будинку в цілому за відповідачем дізналась з ухвали окружного суду про відкриття провадження, тому вважає, що строк на звернення до суду не пропустила.
       Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 08 липня 2025 року позов задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області Гарбарчук Ірини Анатоліївни від 12.11.2020 року за індексним номером 55101091 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 (двадцять) коп.
       Не погоджуючись з рішенням суду, третя особа ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясуванням обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
       В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив.
       Від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Талашко І. М. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши пояснення відповідача та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3, ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Стаття 82 ЦПК України визначає підстави звільнення від доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Частиною 4. ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що згідно зі Свідоцтвом на забудову від 11.12.1985 р. (а.с.8-10, 14, 15) забудовник ОСОБА_4 , який є батьком сторін у цій справі, отримав дозвіл на будівництво житлового будинку площею 89,6 кв. м., житловою площею 54 кв м, на землях колгоспу «Правда». Згідно з довідкою від 13.03.1989 про право власності колгоспного двору на житловий будинок ОСОБА_4 у відповідності до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету сільської ради № 185 належить житловий будинок в с. Брунетівка площею 90 кв. м.
22.03.1989 року укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував, а громадяни ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийняли в дар в рівних частках житловий будинок, який знаходиться в с. Брунетівка Старовижівського району на присадибній ділянці земель колгоспу «Правда». На присадибній ділянці розміщений житловий будинок загальною площею 90 кв м. Згідно з договором будинок належить дарителю на підставі запису в погосподарських книгах Поліської сільської ради за № 185, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом тієї ж ради 13.03.1989 р. № 42.
Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори 22.03.1989 р., зареєстрований в реєстрі за № 304 (а.с.20).
Рішенням Старовижівської селищної ради житловому будинку, який належить ОСОБА_1 , присвоєно адресний номер – АДРЕСА_1 (а.с.69).
Договір дарування від 22.03.1989 не оспорений, не скасований і є чинним. Отже, за договором дарування позивачка та відповідач мають право власності на житловий будинок у розмірі по частині будинку кожен.
Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації.
Право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , площею 115, 5 кв.м., житлова площа 53 кв. м. зареєстровано 09.11.2020 р. за ОСОБА_1 в цілому, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Державна реєстрація здійснена за заявою ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.11.2020 р. № 55101091 (а.с.62,64).
Позивачка звернулась до державного реєстратора із заявою, в якій просила скасувати запис про державну реєстрацію будинку за відповідачем та провести за нею державну реєстрацію права власності на частину будинку згідно з договором дарування.
Державний реєстратор надала позивачці відповідь про те, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню чи вилученню (а.с.7,13).
Реєстрація права власності відповідача здійснена державним реєстратором за результатами вивчення поданих документів, яких було достатньо для проведення такої реєстрації. Дії державного реєстратора в частині відмови в скасуванні державної реєстрації, за позовом відповідача, визнані правомірними рішенням від 01.11.2024 р. Волинського окружного суду.
Відповідач визнає, що приховав відомості про наявність договору дарування під час подання державному реєстратору заяви про державну реєстрацію права власності та пакету документів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація житлового будинку за відповідачем в цілому позбавляє позивачку права на реєстрацію її права власності на частину будинку, отриманого на підставі договору дарування, а тому порушене право позивачки підлягає захисту в спосіб, обраний позивачкою.
Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах справи та нормах матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування від 22.03.1989 не є належним доказом у справі, оскільки з нього не можливо встановити, який саме будинок був предметом договору, зважаючи на розбіжності в площі будинку, на обґрунтування чого додані також виписки з погосподарських книг, тому за відповідачем зареєстровано не той будинок, якого подарував ОСОБА_4 , були предметом дослідження в суді першої інстанції і їм надано правильну правову оцінку. 
Так, судом встановлено, що у договорі дарування від 22.03.1989 вказані правові підстави та зазначені відповідні документи, на яких ОСОБА_4 володів будинком, якого подарував позивачці та відповідачу. Договір дарування від 22.03.1989 не оспорений і не скасований, отже є чинним. Питання про визнання цього договору недійсним не є предметом спору.
Окрім того, необхідно врахувати, що постановою Волинського апеляційного суду від 01.04.2025 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , було відмовлено в позові про визнання за ОСОБА_3 права власності на будинку по АДРЕСА_1 , в тому числі з тих підстав, що ОСОБА_1 набув вказаний житловий будинок на підставі договору дарування від батька ОСОБА_4 (а.с.169). 
За таких обставин, та у відповідності до наведених процесуальних норм ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених законодавством України підстав її набуття права власності на спірний будинок, а тому, суд вважає не доведеним факт належності їй прав щодо володіння, користування чи розпорядження житловим будинком, а відтак і порушення її прав.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно, і всебічно досліджено судом першої інстанції.
Покликання третьої особи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності за наявності її клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, є безпідставним з огляду на те, що з медичного висновку убачається, що ОСОБА_3 звернулася за консультацією лікаря 07.08.2025 року, будь – які дані про її стан здоров`я 08.07.2025 року в матеріалах справи відсутні.
За клопотанням представника третьої особи ОСОБА_5 було постановлено ухвалу про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції і згідно протоколу судового засідання від 08.07.2025 року адвоката Овсієнко О. В. було запрошено до участі в засіданні, однак представниця третьої особи не приєдналася через технічні причини з її боку, як було з`ясовано в телефонному режимі, а відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відео конференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. 
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 08 липня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий 

Судді :