Дата документу 02.09.2025 Справа № 336/3702/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/3702/25 Головуючий у І інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/1692/25                                  Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2025 року         м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С.,
секретар: Бєлова О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Фельського Сергія Юрійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати із матір`ю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року  ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом, вимоги якого у подальшому уточнювала, до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати із матір`ю.
В обґрунтування позову зазначено, що 15.07.2015 між сторонами зареєстровано шлюб, від якого вони мають спільну малолітню дитину – доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
ОСОБА_2 зазначала, що сімейне життя з ОСОБА_1 не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та поваги між ними. Сторони мають різні погляди на сімейне життя, ведення господарства та виховання дитини, що призвело до їх поступового віддалення , а потім – і до повного відчуження. 
Так, у сторін відсутні почуття взаємної поваги, любові, дружби, взаємодопомоги та підтримки, які є моральною складовою шлюбу. 
Позивач зазначала, що на час звернення до суду з позовом, вони з чоловіком не підтримують шлюбних відносин, живуть окремо, у кожного окреме господарство та роздільний бюджет, а шлюб є лише формальністю, оскільки між ними склалися негативні відносини, нормальне спілкування відсутнє, і далі проживати в такому шлюбі ОСОБА_2 не бажає. Подальше спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим і таким, що суперечить її інтересам.
Також ОСОБА_2 вказувала на відсутність спору щодо майна, набутого за час перебування у шлюбі, а також відсутність спору щодо того, з ким проживатиме донька сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 не заперечує проти проживання доньки разом з матір`ю.
Посилаючись на означені обставини, з урахуванням зави від 30 червня 2025 року про залишення позовних вимог про визначення місця проживання дитини без розгляду у підготовчому судовому засіданні, ОСОБА_2 просила суд: 
- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15.07.2015 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 696. 
- після розірвання шлюбу змінити прізвище на дошлюбне « ОСОБА_4 ».
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року залишено без розгляду позовні вимоги про залишення дитини проживати з матір`ю.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 липня 2015 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №696 від 15.07.2015.
Відновлено ОСОБА_2 після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 605,60 гривень.
Повернуто ОСОБА_2 судовий збір у сумі 605,60 гривень.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Фельського С. Ю. подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 рокута ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що всі причини, зазначені ОСОБА_2 для розірвання шлюбу, не відповідають дійсності. Сторони майже завжди знаходили спільну мову та намагалися будувати стосунки на почуттях любові і поваги. До подання ОСОБА_2 позовної заяви про розірвання шлюбу призвела звичайна сварка, що сталася на тлі ситуації у країні, постійних обстрілів, нервового напруження та бажання дружини виїхати з м. Запоріжжя. 
ОСОБА_1   також зазначає, що не визнає своєї заяви про визнання позову, у зв`язку з тим, що вона не визначає його волі і була підписана на емоціях з фактичною метою збереження шлюбу.
25 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про відмову від позову від 21 серпня 2025 року, в якій вона просить прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі, у зв`язку з тим, що стосунки з чоловіком поліпшились, відсутні будь-які претензії одне до одного, вона вважає за доцільне зберегти шлюбні відносини та відмовитись від позову.
26 серпня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона зазначає про те, що у повному обсязі підтримує позовні вимоги про розірвання шлюбу. Вважає, що вже було застосовано велику кількість можливостей для збереження сім`ї, проте вони виявились марними. Збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Зазначає про недоцільність строку для примирення. Крім того вказує на те, що під час розгляду справи в місцевому суді відповідач здійснював на неї тиск щодо зміни прізвища на дошлюбне, у зв`язку з чим просить зберегти за нею прізвище, набуте у шлюбі, « ОСОБА_5 » та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 69, 70). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 15.07.2015 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований 15.07.2015 вказаним органом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №696.
Сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження, виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 26.11.2015 Дитина мешкає разом із матір`ю, що визнається сторонами та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Подружні відносини між подружжям припинені, точної дати за змістом позовної зави не вказано, спільне господарство не ведеться, майновий спір на час розгляду справи сторонами між сторонами відсутній. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України при розірванні шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 10, 11 постанови “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” від 21 грудня 2007 року № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував його бажання примирення та зберегти сім`ю, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що позивач категорично заперечує проти такого примирення та не бажає відновлювати сімейні відносини, посилаючись на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам дитини. Враховуючи ту обставину, що з моменту подання позову (квітень 2025 року) до часу розгляду апеляційної скарги, сторони не примирились, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов. 
Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі – «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що заява про визнання позову, власноручно підписана та подана відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, не відповідає його дійсній волі, адже такі доводи мають ознаки недобросовісної поведінки учасника справи, та суперечать нормам ст. 43 ЦПК України, ч. 2 якої встановлює обов`язки учасника справи, серед яких є обов`язок надавати суду повні і достовірні пояснення, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, а також ч. 3 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що з цих же підстав не приймає заяву  ОСОБА_2 про відмову від позову від 21 серпня 2025 року, що надійшла до апеляційного суду 25 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку, в якій вона просить прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі, у зв`язку з тим, що стосунки з чоловіком поліпшились, відсутні будь-які претензії одне до одного, вона вважає за доцільне зберегти шлюбні відносини та відмовитись від позову, з огляду на її протилежну думку, викладену у відзиві на апеляційну скаргу від 26 серпня 2025 року, поданого безпосередньо до апеляційного суду, в якому вона зазначає про те, що у повному обсязі підтримує позовні вимоги про розірвання шлюбу. Вважає, що вже було застосовано велику кількість можливостей для збереження сім`ї, проте вони виявились марними. Збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Зазначає про недоцільність строку для примирення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Фельського С.Ю. слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Фельського Сергія Юрійовича –залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: