ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 759/1074/17
провадження № 61-15213св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фурдакова Марія Олексіївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний Анатолій Олексійович, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у складі судді Шум Л. М., додаткове рішення цього ж суду від 13 листопада 2023 року у складі судді Шум Л. М., постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І.,  Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., та касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний Анатолій Олексійович, та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Юрій Володимирович, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фурдакова М. О. (далі - приватний нотаріус Фурдакова М. О.), про визнання договору довічного утримання недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його батьком, а ОСОБА_2 - сестрою.
19 серпня 2011 рокувнаслідок падіння ОСОБА_3 отримав черепно-мозкову травму.
У зв`язку із значним погіршенням психічного стану батька, позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із заявою про визнання його недієздатним та встановлення над ним опіки (справа № 759/3882/16-ц).
Під час розгляду зазначеної справи № 759/3882/16-ц ОСОБА_2 надала суду копію укладеного між нею та ОСОБА_3 договору довічного утримання, посвідченого 21 січня 2014 року приватним нотаріусом Фурдаковою М. О., зареєстрованого у реєстрі за № 23 (далі - договір довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23), предметом якого була належна ОСОБА_3 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не мав волевиявлення на укладення оспорюваного договору довічного утримання, оскільки внаслідок психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта від 09 жовтня 2019 року № 119, який узгоджується з іншими матеріалами справи, зокрема із висновком судово-психіатричної експертизи від 13 вересня 2016 року № 666, який міститься у справі № 759/3882/16-ц, стосовно якого відповідачка заперечень не мала.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність 
правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно зі 
статтею 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову/правничу допомогу у розмірі 58 600,00 грн, а також судові витрати пов`язані із розглядом справи у розмірі 187,47 грн.
Віршуючи питання про відшкодування судових витрат, понесених позивачем на професійну правову/правничу допомогу, а також витрат, пов`язаних із розглядом справи, суд першої інстанції, урахувавши складність справи, кількість судових засідань, обсяг матеріалів справи та відсутність заперечень відповідачки щодо розміру судових витрат, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката 58 600,00 грн та 187,47 грн на відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, та, відповідно, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.  
Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок експерта від 09 жовтня 2019 року № 119, як такий, що ґрунтується на припущеннях та суперечить іншим матеріалам справи, оскільки згідно зі статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими посилання відповідачки на довідку Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 від 12 серпня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра не перебував, оскільки правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Сама лише обставина неперебування ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра не підтверджує, що він за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме у момент укладення договору довічного утримання. 
Наданий позивачем висновок судово-психіатричного експерта від 09 жовтня 2019 року № 119, ураховуючи показання експерта ОСОБА_4 , яка також брала участь у складі комісії експертів у огляді ОСОБА_3 під час проведення судово-психіатричної експертизи у справі № 759/3882/16-ц про визнання його недієздатним, не носить загальний характер, а стосується психічного стану ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору довічного утримання, з урахуванням медичної документації, його віку, загального стану здоров`я в останній період його життя та показань свідків.
Натомість ОСОБА_2 , не погоджуючись із таким висновком експерта, не скористалася своїм правом на звернення до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судово-психіатричної експертизи, після скасування судом апеляційної інстанції ухвали Святошинського районного суду міста Києва 
від 22 березня 2023 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, з підстав подання клопотання представником відповідачки, який не мав відповідних повноважень.
Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що надані позивачем докази є належними та підтверджують розмір понесених ним судових витрат, із заявою про зменшення яких відповідачка не зверталася, а тому, урахувавши категорію справи, її складність, кількість судових засідань, обсяг матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача 58 600,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, а також 187,47 грн на відшкодування витрат пов`язаних із розглядом справи. 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 271,48 грн на відшкодування витрат пов`язаних із розглядом справи. 
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зважаючи на характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, з урахуванням конкретних обставин справи та її складності, а також співмірность стягнутих витрат на правову допомогу в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції (тривалість розгляду, обсяг правової допомоги), апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 частково та стягнення з відповідачки на його користь на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції 15 000,00 грн. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний А. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 13 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 25 жовтня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; розгляд справи проводити за участю відповідачки та її представника. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 жовтня 2018 року у справі № 754/3352/14ц, від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилили клопотання про призначення повторної експертизи, виклик свідків та витребування доказів; додаткове судове рішення ухвалене за відсутності заявниці та її представника (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Водночас під час укладення договору довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23, нотаріус встановив особу ОСОБА_3 та його дієздатність.  
Суди не дослідили та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема: довідці Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 
від 12 серпня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_3 на обліку у лікаря психіатра не перебуває; довідці від 23 листопада 2016 року про те, що позивач не має психіатричних показань для оформлення опіки і довідці від 25 листопада 2016 року № 371074 щодо неперебування ОСОБА_3 на обліку у нарколога; консультативного висновку спеціаліста та копії довідки про проходження профілактичного огляду ОСОБА_3 від 18 травня 2016 року, складених лікарем-психіатром Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка ім. Гальченка В. В.» (далі - ТОВ «Клініка ім. Гальченка В. В.»); копії заяви 
ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Кабаєвою А. А.
Суди помилково взяли до уваги лише висновок психіатричного експерта 
від 09 жовтня 2019 року № 119, який було складено через чотири роки після укладення оспорюваного правочину. Крім того, висновок є неповним та незрозумілим, а отже не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не містить висновків про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та або керувати ними під час підписання договору довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23.
Суди помилково врахували показання свідків зі сторони позивача, які ґрунтуються на припущеннях, оскільки свідки не спілкувалися з ОСОБА_3 особисто. 
На порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції помилково відмовив у задоволенні клопотань ОСОБА_2 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, виклик свідків та витребування доказів. 
Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суди не звернули уваги на те, що опис виконаних адвокатом робіт не містить інформації про перелік виконаних ним робіт та час витрачений адвокатом для їх виконання; адвокат Стеценко Ю. В., який діяв в інтересах позивача, не зазначив фіксованого розміру погодинної оплати. 
Висновок судів про те, що ОСОБА_1 сплатив на банківський рахунок адвоката 58 600,00 грн є необґрунтованим, оскільки неможливо встановити на який саме рахунок було сплачено зазначені кошти. 
Суд першої інстанції ухвалив додаткове судове рішення за відсутності сторони відповідачки, що є порушенням норм процесуального права. 
У грудні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний А. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 серпня 2018 року у справі№ 805/4297/17-а, від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19, від 17 жовтня 2021 року у справі № 910/2158/23, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, наданих позивачем на підтвердження вручення ОСОБА_2 його заяви про ухвалення додаткової постанови (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження отримання нею заяви 
про ухвалення додаткової постанови. Не звернув уваги на те, що за трекінгом відправлення № 0319005031334 обліковується поштова кореспонденція, яка була вручена адвокату Стеценку Ю. В., який діяв в інтересах позивача, а не відповідачці. 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавив ОСОБА_2 можливості подати клопотання про зменшення розміру судових витрат та на порушення норм процесуального права вирішив питання про ухвалення додаткової постанови за її відсутності. 
 
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції не врахував, що стягнення таких витрат не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. 
 
Так, у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначав, що поніс витрати на професійну правничу допомогу та поштові витрати у розмірі 14 000,00 грн, натомість у заяві про ухвалення додаткової постанови просив стягнути на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 30 000,00 грн, а також 271,48 грн на відшкодування витрат пов`язаних із розглядом справи (поштові витрати). 
У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Ю. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення в частині вирішення вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 у повному обсязі. В решті додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року залишити без змін. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 лютого 2023 року у справі № 911/3312/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд апеляційної інстанції не зазначив у чому полягає неспівмірність та нерозумність розміру витрат на оплату послуг адвоката, які аргументи позивача суд відхиляє та чому.   
Крім того, установивши, що ОСОБА_2 не подала заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд безпідставно за власною ініціативою зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу з 30 000,00 грн до 15 000,00 грн. 
У січні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційні скарги ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва 
від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 13 листопада 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Ю. В., у якому заявник просить касаційні скарги відповідачки залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
У відзиві зазначено, що судовими витратами, які ОСОБА_1 поніс і очікує понести під час розгляду справи у суді касаційної інстанції, є витрати на професійну правничу допомогу та поштові витрати. Орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 20 000,00 грн. Відповідні докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення Верховним Судом. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 листопада 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний А. О., на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду 
від 13 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 25 жовтня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний А. О., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України; витребувано зі Святошинського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 759/1074/17; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 грудня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний А. О., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Тільний А. О., з підстав, визначених пунктами 1, 4частини другої 
статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Ю. В., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Ю. В., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 19 серпня 2011 року батько позивача і відповідачки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав черепно-мозкову травму наслідком чого був забій головного мозку і субдуральна гематома.
У зв`язку із цим, ОСОБА_3 із 26 серпня 2011 року до 01 жовтня 2011 року проходив лікування у Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги. 26 серпня 2011 року він був прооперований з приводу видалення субдуральної гематоми.
Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 20 листопада 2015 року № 22555 ОСОБА_3 в задовільному стані виписаний для подальшого амбулаторного лікування під наглядом невролога, хірурга поліклініки за місцем проживання.
21 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання № 23, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність відповідачці належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
У 2016 році ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про визнання ОСОБА_3 недієздатним і встановлення над ним опіки (справа № 759/3882/16-ц).
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 13 вересня 2016 року № 666, складеним експертами Київського міського центру судово-психіатричних експертиз Мирошниченком О. О., Рябцевою О. В. , ОСОБА_4 на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року у справі № 759/3882/16-ц, ОСОБА_3 страждає стійким хронічним психічним захворюванням: деменція поєднаного ґенезу (травматично-судинного) (МКХ-10, F02.8), за своїм психічним станом він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує встановлення над ним опіки.
Щодо психічного стану ОСОБА_3 експерти зазначили: контакт малопродуктивний, дозорієнтований у часі, місці, називає плинучий рік 2013-й, не знає який зараз місяць, не пам`ятає числа, не може сказати дату народження, але правильно називає рік народження, мету експертизи не розуміє, повідомляє, що у нього є дочка та син, він проживає разом з дочкою, дочка присутня під час проведення експертизи. У ОСОБА_3 виявляється загальмований темп психічних процесів, утруднення процесів концентрації та переключення уваги, підвищена виснажливість психічних процесів за гіпостенічним типом, виявляються грубі порушення пам`яті, мислення, він не може сказати з ким прийшов на експертизу (з дочкою, дружиною чи сестрою), не може повідомити, в якому році і від чого померла його дружина, неправильно повідомляє свій вік.
Експерти описали дослідження, які вони проводили із ОСОБА_3 , однак той не засвоював інструкцій, не утримував їх, а тому виявив повну неспроможність при виконанні експериментальних завдань. Експерти виявили грубі порушення пам`яті, інтелекту, критичних здібностей ОСОБА_3 . 
Експерти дослідили довідку лікаря-психіатра ОСОБА_6 від 18 травня 2016 року про те, що ОСОБА_3 виявляє ознаки вікових змін на тлі початкової стадії атеросклерозу судин головного мозку без психічних порушень і за своїм психічним станом може усвідомлювати значення свої дій та керувати ними.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року у справі № 759/3882/16-ц ОСОБА_3 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку, призначено опікунами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у віці 89 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 06 листопада 2017 року серія НОМЕР_1 . 
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 09 жовтня 2019 року № 119, складеним експертами Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_7 і ОСОБА_4 на замовлення позивача, ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у момент вчинення договору довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23, страждав стійким хронічним психічним розладом: органічне ураження головного мозку поєднаного генезу (ЧМТ 2011 р., судинного) з вираженим психоорганічним синдромом (МКХ-10: F 07-9). 
ОСОБА_3 за своїм психічним станом у момент укладення зазначеного договору довічного утримання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 
У судовому засіданні 09 лютого 2022 року експерт ОСОБА_4 пояснила, що позивач надав експертам фотокопії матеріалів справи № 759/1074/17, медичної документації, яка перебувала у матеріалах зазначеної справи та аудіозаписи судових засідань. Експерт підтвердила, що у 2016 році брала участь у складі комісії експертів у огляді ОСОБА_3 під час проведення судово-психіатричної експертизи у справі № 759/3882/16-ц про визнання ОСОБА_3 недієздатним, тоді для експертів було очевидною наявність у останнього слабоумства. У тому стані слабоумства, у якому вона оглянула ОСОБА_3 у 2016 році, він не міг бути здоровим 21 січня 2014 року у момент укладення оспорюваного правочину.
Експерт роз`яснила, що у висновку експерта наведені наукові дані щодо тривалості розвитку деменції при розладах пізнього віку, яка складає 10,2 роки. Експерти критично оцінили складену лікарем-психіатром ОСОБА_6 довідку про психіатричний огляд ОСОБА_3 та консультативний висновок щодо відсутності у останнього психічних розладів станом на 18 травня 2016 року, оскільки за кілька місяців не може виникнути деменція, медичних документів про хвороби ОСОБА_3 у цей період часу не надано.
На питання учасників справи експерт ОСОБА_4 роз`яснила, що у осіб із деменцією зберігається навик письма, вони можуть робити особистий підпис, переписувати текст, але пояснити зміст переписаного тексту не можуть. Тому експерти дослідили, але відхили заяву ОСОБА_3 від 18 травня 2016 року, посвідчену нотаріусом, на підтвердження його здатності усвідомлювати текст такої заяви. 
За результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи експерти визначили, що ОСОБА_3 у момент укладення договору довічного утримання страждав стійким хронічним психічним розладом: органічне ураження головного мозку поєднаного ґенезу (ЧМТ 2011 р., судинного) з вираженим психоорганічним синдромом (МКХ-10: F 07.9), за своїм психічним станом у момент укладення зазначеного договору ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі 
№ 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України).
Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (частини перша, друга статті 746 ЦК України).
У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження 
№ 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), від 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24).
Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду 
від 13 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 25 жовтня 2024 року
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта від 09 жовтня 2019 року № 119, який узгоджується з іншими матеріалами справи, зокрема із висновком судово-психіатричної експертизи від 13 вересня 2016 року № 666, який міститься у справі № 759/3882/16-ц, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору довічного утримання недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, водночас під час укладення договору довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23, нотаріус встановив особу ОСОБА_3 та його дієздатність, є необґрунтованими.  
Положення статей 76, 102-113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18).
Суди встановили, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи 
від 13 вересня 2016 року № 666, складеним експертами Київського міського центру судово-психіатричних експертиз Мирошниченком О. О., Рябцевою О. В. , ОСОБА_4 на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року у справі № 759/3882/16-ц, ОСОБА_3 страждає стійким хронічним психічним захворюванням: деменція поєднаного ґенезу (травматично-судинного) (МКХ-10, F02.8), за своїм психічним станом він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує встановлення над ним опіки.
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 09 жовтня 2019 року № 119, складеним експертами Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» Шумом С. С. і ОСОБА_4 на замовлення позивача, ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у момент укладення договору довічного утримання від 21 січня 2014 року № 23 ОСОБА_3 за своїм психічним станом у момент укладення зазначеного договору довічного утримання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, належно дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, визнав зазначені висновки експертів належними та допустимими доказами, які підтверджують, що ОСОБА_3 у момент укладення зазначеного договору довічного утримання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, урахувавши при цьому, що відповідачка не заперечувала щодо висновку від 13 вересня 2016 року № 666, складеного у справі № 759/3882/16-ц. 
Верховний Суд відхиляє посилання ОСОБА_2 на те, що висновок судово-психіатричного експерта від 09 жовтня 2019 року № 119 є неповним та незрозумілим, а отже не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки зазначений висновок містить твердження про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними і не містить припущень, які б давали підстави для його неоднозначного тлумачення. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема: довідці Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 від 12 серпня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_3 на обліку у лікаря психіатра не перебуває; довідці від 23 листопада 2016 року про те, що позивач не має психіатричних показань для оформлення опіки і довідці від 25 листопада 2016 року № 371074 щодо неперебування ОСОБА_3 на обліку у нарколога; консультативного висновку спеціаліста та копії довідки про проходження профілактичного огляду ОСОБА_3 
від 18 травня 2016 року, складених лікарем-психіатром ТОВ «Клініка ім. Гальченка В. В.». копії заяви ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом 
Кабаєвою А. А. є безпідставними. 
Суд першої інстанції дослідив зазначені докази та надів їм відповідну оцінку, про що зазначив у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення. 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань ОСОБА_2 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, виклик свідків та витребування доказів, Верховний Суд виходить з такого. 
Із матеріалів справи відомо, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи задоволено частково.
Призначено у справі судово-психіатричну (посмертну) експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1. чи розумів значення своїх дій та міг керувати ними ОСОБА_3 , у повній мірі на момент укладання договору довічного утримання від 21 січня 2014 року, з урахуванням стану здоров`я, у тому числі, психічного стану та із врахуванням віку?
Проведення експертизи доручено Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України». 
Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.
У розпорядження експертів надано цивільну справу провадження №  759/1074/17.
До закінчення проведення експертизи провадження у справі зупинено.
Оплату за проведення судово-психіатричної (посмертної) експертизи покладено на ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_8 на момент подачі клопотання про призначення додаткової експертизи (22 листопада 2022 року) не мав повноважень на представлення інтересів ОСОБА_2 , оскільки строк дії довіреності від 14 червня 2019 року сплив.
Надалі до суду першої інстанції із клопотанням про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи відповідачка не зверталася. 
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв адвокат 
Тільний А. О. подала клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, про виклик свідків та про витребування доказів. 
У судовому засіданні 25 жовтня 2024 року суд апеляційної інстанції розглянув зазначені клопотання та, урахувавши думку учасників справи, відмовив у їх задоволенні. 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зважаючи на те, що відповідачка не зазначила обґрунтованих причин неможливості подання таких клопотань до суду першої інстанції, апеляційний суд, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, розглянув такі клопотання та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні на підставі частини третьої статті 367 ЦПК України. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди відповідачки з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, водночас суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Щодо оскарження додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суди не звернули уваги на те, що опис виконаних адвокатом робіт не містить інформації про перелік виконаних ним робіт та час витрачений адвокатом для їх виконання; адвокат Стеценко Ю. В., який діяв в інтересах позивача, не зазначив фіксованого розміру погодинної оплати; висновок судів про те, що ОСОБА_1 сплатив на банківський рахунок адвоката 58 600,00 грн є необґрунтованим, оскільки неможливо встановити на який саме рахунок було сплачено зазначені кошти. 
Суди встановили, що до закінчення розгляду справи у судовому засіданні позивач заявив про свій намір протягом п`яти днів подати докази остаточно понесених витрат на правничу допомогу.
02 листопада 2023 року до суду першої інстанції надійшло клопотання представника позивача про стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 58 600,00 грн та витрат, пов`язані із розглядом справи (поштові витрати), у розмірі 187,47 грн. 
У суді першої інстанції адвокат Стеценко Ю. М. надавав ОСОБА_1 професійну правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги від 17 лютого 2016 року, а також додаткових угод до цього договору: 17 лютого 2016 року № 1, від 17 січня 2018 року № 2, від 01 жовтня 2022 року № 3.
Обсяг виконаних робіт і наданих позивачу послуг адвокатом Стеценком Ю. В. під час розгляду справи № 759/1074/17 наведено у акті приймання-передачі наданих послуг і виконаних робіт від 27 жовтня 2023 року. Вартість таких робіт зазначена у додаткових угодах, зокрема від 17 лютого 2016 року № 1 та від 01 жовтня 2022 року № 3.
При обчисленні гонорару адвоката слід керуватися, зокрема, умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (постанова Верховного Суду 
від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19).
Зазначене дає підстави для висновку про те, що суди надали обґрунтовану оцінку поданим доказам понесення позиваем витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, відповідачка їх розмір не спростувала.
Верховний суд не бере до уваги посилання відповідачки на те, що неможливо встановити на який саме рахунок позивач сплачував грошові кошти за надані адвокатом послуги, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). 
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного  господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у  складі колегії  суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у  постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження 
№ 61-21442св19),  від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження 
№ 61-44217св18).
Щодо оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 .
Перевіряючи доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний А. О., про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, наданих позивачем на підтвердження вручення відповідачці заяви про ухвалення додаткової постанови, Верховий Суд виходить з такого. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що 05 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн., а також витрат, пов`язаних із розглядом справи, у розмірі 271,48 грн. 
До зазначеної заяви додано докази направлення копії заяви разом із додатками відповідачу ОСОБА_2 (опис вкладення та фіскальні чеки Укрпошти). 
Згідно з відомостями АТ «Укрпошта» за трекінгом поштового відправлення № 0319005031334, копія заяви вручена особисто 12 листопада 2024 року. 
Станом на 29 листопада 2024 року від ОСОБА_2 жодних заяв чи заперечень щодо поданої заяви про ухвалення додаткового рішення до суду не надходило.
Зважаючи на наведене, доводи відповідачки про те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив докази надані позивачем на підтвердження направлення їй заяви про ухвалення додаткової постанови, не знайшли свого підтвердження. 
Урахувавши положення частин третьої, четвертої статті 270 ЦПК України, суд апеляційної інстанції розглянув заяву позивача про ухвалення додаткового рішення без виклику учасників справи, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви, а також зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін у судове засідання, апеляційний суд розглянув заяву позивача про ухвалення додаткового рішення без виклику учасників справи у судове засідання.
На підтвердження понесення судових витрат та їх розміру позивач надав суду такі докази: 
додаткову угоду № 4 до договору про надання правової допомоги від 17 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Стеценком Ю. В., яка зокрема містить вартість послуг адвоката;
акт приймання-передачі наданих послуг і виконаних робіт від 28 жовтня 2024 року, згідно з яким адвокат надав позивачу послуги і виконав роботи із правничої допомоги у справі № 759/1074/17 за час її розгляду у Київському апеляційному суді на загальну суму 30 000,00 грн;
платіжну інструкцію № @2PL094095 на суму 29000,00 грн;
платіжну інструкцію № @2PL150027 на суму 1000,00 грн.
Задовольняючи частково заяву позивача про ухвалення додаткової постанови, суд апеляційної інстанції, урахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, виходив з того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Урахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, зважаючи на конкретні обставини справи та її складність, а також співмірність стягнутих витрат на правову допомогу в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції (тривалість розгляду, обсяг правової допомоги), суд висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 та стягнення на його користь 15 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Такий висновок апеляційного суду не суперечить висновками Верховного Суду викладеним у постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, 
від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19, від 17 жовтня 2021 року у справі № 910/2158/23, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц. 
Визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, не свідчить про надмірне збагачення позивача, на користь якого такі витрати стягуються.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Ю. В., посилається на те, що вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд апеляційної інстанції безпідставно за власною ініціативою зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу з 30 000,00 грн до 15 000,00 грн.
Верховний Суд відхиляє такі доводи позивача як необґрунтовані, з огляду на таке.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, на яку посилається заявник у касаційній скарзі);
з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).
Проаналізувавши реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану ОСОБА_1 на стадії апеляційного перегляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача частково та стягнення на його користь на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 15 000,00 грн, що не суперечить вимогам процесуального закону.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 цих висновків не спростовують.
Зважаючи на те, що судове рішення ухвалюється при попередньому розгляді справи і справа до судового розгляду не призначалася, а тому відсутні підстави для вирішення клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Тільний А. О., про розгляд справи за участю сторін, згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України. 
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний Анатолій Олексійович, про розгляд справи за участю сторін залишити без розгляду.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний Анатолій Олексійович, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 13 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 13 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року залишити без змін. 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тільний Анатолій Олексійович, та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стеценко Юрій Володимирович, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року залишити без задоволення. 
Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець    Д. Д. Луспеник