ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 757/31840/18
провадження № 61-14920св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): Пархоменка П. І. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олексієнко Тетяна Володимирівна,
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року 
у складі судді Григоренко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.
у справі
за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач)
до
відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр охорони здоров`я» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця», відповідач)
про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ухвалив постанову про таке:

I. Вступ
1.           У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2.           Представник відповідача позовні вимоги не визнав, заяву про визнання позовних вимог відкликав.
3.           Суд першої інстанції у позові відмовив, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
4.           Позивач оскаржив рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою оскарження вказав те, що суд першої інстанції 
необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотань позивача, що мали істотне значення для встановлення обставин у справі (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК). 
Також посилається на те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК).
5.           Оскаржувані судові рішення переглядаютьсяв межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), 
у зв`язку з чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
6.           Позов обґрунтований так:
-                  на підставі наказу відповідача від 24 жовтня 2017 року № 4/ос його прийнято на роботу на посаду провідного фахівця з якості відділу розвитку маркетингу ПАТ «Укрзалізниця»;
-                  20 березня 2018 року на підставі наказу відповідача від 20 березня 
2018 року № 17/ос його переведено на посаду начальника відділу маркетингу філіалу ПАТ «Укрзалізниця»;
-                  під час прийняття на роботу його примусили написати заяву про звільнення без проставлення дати, без написання якої його не було 
б прийнято на роботу;
-                  з моменту призначення на роботу він не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни, належним чином відповідно до законодавства України та локальних нормативних актів ПАТ «Укрзалізниця» виконував посадові обов`язки;
-                  08 червня 2018 року випадково від колег дізнався, що на підставі наказу відповідача від 23 травня 2018 року № 53/ос його звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) (за угодою сторін);
-                  він не звертався до відповідача з усними або письмовими заявами про його звільнення, більше того, в день звільнення він з відповідним наказом не ознайомлювався, наказ про звільнення, трудову книжку та остаточний розрахунок при звільненні не отримував, тому вважав наказ відповідача про звільнення безпідставним, незаконним, прийнятим з порушенням вимог законодавства;
-                  він не писав заяву про звільнення з 23 травня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП, тобто у нього було відсутнє волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; 
-                  відповідач фактично не надавав свою згоду на його звільнення 
з 23 травня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП, оскільки позивач продовжував працювати до 08 червня 2018 року; 
-                  між сторонами трудового договору не існувало домовленості про припинення трудового договору саме з 23 травня 2018 року.
7.            Враховуючи викладене, остаточно сформувавши позовні вимоги, позивач просив:
-                  скасувати наказ відповідача від 23 травня 2018 року № 53/ос про звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП;
-                  поновити позивача на роботі на посаді начальника відділу маркетингу 
з 24 травня 2018 року;
-                  стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 травня 2018 року по день ухвалення рішення суду;
-                  стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 20 614,42 грн;
-                  стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з 24 травня 2018 року по день ухвалення рішення суду.
ІII. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
8.           Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 
2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, у позові відмовлено.
9.           Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач висловив своє волевиявлення про звільнення з роботи на підставі угоди сторін у заяві 
від 23 травня 2018 року, сторони досягли згоди з цього питання, позивач про анулювання вказаної домовленості до видачі наказу про звільнення не звертався, тому його звільнення відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, жодних порушень зі сторони відповідача не встановлено. Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
IV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
10.        У касаційній скарзі позивач просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд.
11.        Касаційна скарга мотивована такими обставинами: 
-                  суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань позивача, що мали істотне значення для встановлення обставин у справі, зокрема про встановлення додаткового строку для подання доказів у справі, долучення висновку почеркознавчої експертизи № 1012/08/2023 
від 09 серпня 2023 року, повернення до стадії підготовчого провадження та витребування оригіналу заяви про звільнення, призначення почеркознавчої експертизи;
-                  судом першої інстанції також безпідставно відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог;
-                  суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
V. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
12.        20 грудня 2024 року представник відповідача - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, просила відмовити у її задоволені, навівши такі мотиви:
-                  позивача звільнено з посади з дотриманням норм трудового законодавства, з виплатою у повному обсязі всіх належних при звільненні виплат та видачою трудової книжки, що позивачем під час розгляду справи не заперечувалося, тому суди обґрунтовано відмовили у позові;
-                  доводи касаційної скарги щодо відхилення районним судом клопотань позивача є безпідставними, оскільки за час розгляду справи стороною позивача вчинялись дії, які свідчать про навмисне затягування розгляду справи і зловживання процесуальними правами, зокрема неявками в низку засідань на стадії підготовчого провадження;
-                  04 квітня 2024 року під час розгляду справи по суті представник позивача заявив вищевказані клопотання, проте з урахуванням розгляду справи більше шести років та відкладеними засіданнями саме за клопотаннями позивача у нього було достатньо часу для подання цих клопотань з дотриманням вимог процесуального законодавства;
-                  також позивачем не наведено вагомих та виключних підстав для повернення до стадії підготовчого провадження у цій справі;
-                  судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні вищезазначених клопотань позивача, оскільки їх подано із порушенням вимог ЦПК;
-                  посилання в касаційній скарзі на те, що позивач не міг вчасно заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи через те, що суд першої інстанції відмовив у витребуванні оригіналу заяви про звільнення, та те, що копію заяви про звільнення відповідач надав лише 15 лютого 
2022 року, є безпідставними, оскільки позивач не надав доказів звернення до відповідача із запитом про отримання копії заяви про звільнення, тобто не вчиняв жодних дій щодо отримання доказів самостійно, не вказав наявність перешкод у отриманні будь-яких доказів у цій справі;
-                  між сторонами відсутній спір щодо факту написання власноруч позивачем заяви на звільнення з 23 травня 2018 року, обидві сторони це підтверджують у поданих до суду документах, зокрема, позивачем про це зазначено у третьому абзаці позовної заяви.
VІ. Рух справи в суді касаційної інстанції
13.        20 жовтня 2024 року представник позивача - адвокат Олексієнко Т. В. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
14.        Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії оскаржуваних судових рішень.
15.        05 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
VІI. Фактичні обставини справи, встановлені судами
16.        25 жовтня 2017 року на підставі наказу від 24 жовтня  2017 року № 4/ос позивача прийнято на посаду провідного фахівця з якості відділу розвитку маркетингу ПАТ «Укрзалізниця», що підтверджується копією трудової книжки серії  НОМЕР_1 .
17.        20 березня 2018 року на підставі наказу від 20 березня 2018 року 
№ 17/ос позивача переведено на посаду начальника відділу маркетингу філіалу ПАТ «Укрзалізниця».
18.        23 травня 2018 року позивач написав заяву про звільнення із займаної посади з 23 травня 2018 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП.
19.        Наказом (розпорядженням) відповідача від 23 травня 2018 року 
№ 53/ос позивача звільнено з роботи з 23 травня 2018 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП.
20.        Трудову книжку видано позивачу особисто 23 травня 2018 року, що підтверджується його підписом у книзі обліку руху трудових книжок 
і вкладишів до них ПАТ «Укрзалізниця».
21.        Також 23 травня 2018 року позивач ознайомився з наказом (розпорядженням) відповідача про його звільнення, що підтверджується особистим підписом позивача на оспорюваному наказі, зробленим без зауважень.
VІII. Позиція Верховного Суду
22.        Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.
23.        Цей спір пов`язаний із звільненням позивача за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП (див. пункти 6-7).
24.        Верховний Суд наголошує, що згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
25.        Відповідно до статті 51 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу 
і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
26.        Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін.
27.        У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений 
з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом 
у кожному конкретному випадку.
28.        Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої 
статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
29.        Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.
30.        Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та 
з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме 
з цих підстав.
31.        Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення.
32.        Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
33.        Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
34.        Так, нормами КЗпП для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
35.        У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може бути лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
36.        Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року 
у справі № 6-1269цс16.
37.        Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах 
від 14 листопада 2024 року у справі № 592/2168/22 (провадження 
№ 61-8033св24), від 26 грудня 2024 року у справі № 588/2098/23 (провадження № 61-11302св24), від 29 січня 2025 року у справі № 947/7799/23 (провадження № 61-8048св24).
38.        У цій справі суди встановили, що позивач власноруч написав заяву 
від 23 травня 2018 року про його звільнення з роботи 23 травня 2018 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП, яка була погоджена уповноваженими особами відповідача, та 23 травня 2018 року видано наказ про звільнення позивача із 23 травня 2018 року.
39.        Матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за вказаною підставою.
40.        Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.
41.        Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правильно звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП, суд встановив факт законності такого звільнення, а тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі.
42.        Суди дійшли правильного висновку, що оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
є похідними від позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, тому також не підлягають задоволенню.
43.        Щодо доводів касаційної скарги про порушення норм процесуального права Верховний Суд зазначає таке.
44.        Для змагального цивільного процесу характерною є рівність прав сторін та їх активність, ініціатива ведення справи, переважно пасивна роль суду (статті 12-13 ЦПК).
45.        Так, згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
46.        Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина друга та третя статі 13 ЦПК).
47.        У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
48.        Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21 звертав увагу на те, що суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій судового процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.
49.        У цій справі апеляційний суд, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання сторони позивача про повернення справи на стадію підготовчого засідання з метою долучення висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою представника позивача, дійшов правильного висновку, що справа перебувала на стадії підготовчого провадження три роки - до 06 квітня 2021 року, і лише 20 вересня 2023 року на стадії розгляду справи по суті представник позивача заявив клопотання про повернення справи на стадію підготовчого засідання з метою долучення висновку експерта, що свідчить про недобросовісність дій учасників судового процесу.
Поряд з цим, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що у клопотанні не зазначено, у чому саме полягала об`єктивна неможливість подання доказів разом із позовною заявою та/або на стадії підготовчого провадження, яке тривало три роки, враховуючи те, що обставини справи, які стали підставою для пред`явлення позову та в подальшому підставою для можливого подання відповідачем клопотання про долучення доказів, мали місце і до подання позову, і на стадії підготовчого провадження.
50.        Колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність правових підстав для повернення до розгляду справи на стадію підготовчого провадження, оскільки позивач не був позбавлений права реалізувати свої процесуальні права щодо надання доказів у справі у підготовчих судових засіданнях, які тривали три роки, тому доводи касаційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.
51.        Також не підтверджені доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування у відповідача оригіналу заяви про звільнення для долучення до матеріалів справи та призначення почеркознавчої експертизи 
з огляду на таке.
52.        Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач подавав клопотання про витребування оригіналів документів, зокрема, заяви, на підставі якої його звільнено, ухвалою суду першої інстанції від 06 липня 2018 року відмовлено у його задоволенні, оскільки позивачем не наведено суду обставин, які свідчать про те, що у нього існують складнощі 
у витребуванні доказів, а також не надано відомостей, які б свідчили про неможливість отримання таких доказів самостійно. Крім того, суду не надано будь-яких доказів, що позивач самостійно звертався із заявами про витребування вищезазначених доказів до відповідача.
53.        Протягом розгляду справи позивач вказаних доказів не надав.
54.        Разом з тим, 20 вересня 2023 року (більше ніж через 2 роки після закриття підготовчого засідання) позивач повторно звернувся з низкою клопотань, зокрема, про повторне витребування заяви про звільнення та призначення почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що мав змогу заявити ці клопотання лише після надання відповідачем копії заяви про звільнення.
55.        Проте згідно з матеріалами справи відповідач надав заяву про звільнення 08 лютого 2022 року, а з цими клопотаннями позивач звернувся 
20 вересня 2023 року навіть з урахуванням наданої йому витребуваної заяви.
56.        Отже, обґрунтованим є висновок судів про те, що позивач подав клопотання про витребування доказів та призначення почеркознавчої експертизи від 20 вересня 2023 року в порушення процесуальних строків, визначених приписами статей 83, 84 ЦПК, при цьому, не вказавши заходи, яких вжив для отримання доказів самостійно.
57.        Крім того, судами встановлено, що 23 травня 2018 рокупозивач трудову книжку отримав особисто та ознайомився з наказом (розпорядженням) відповідача про його звільнення за угодою сторін. Такі обставини позивач не заперечував.
58.        Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, поданої 12 грудня 2023 року, оскільки відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, у цій справі підготовче провадження закрите ухвалою суду 06 квітня 2021 року.
59.        Позивач, посилаючись в касаційній скарзі на те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, не вказує, які докази вважає недопустимими.
60.        У цій справі доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, намагання спростувати встановлені судами фактичні обставини справи, а також до необхідності здійснити їх переоцінку, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду 
(стаття 400 ЦПК).
ІХ. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
61.        Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержання норм матеріального і процесуального права.
62.        Незгода позивача із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).
63.        Суди належним чином з дотриманням норм статті 89 ЦПК щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК щодо законності та обґрунтованості рішення суду повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.
64.        За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, що відповідатиме частині третій статті 401 та статті 410 ЦПК.
65.        Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Олексієнко Тетяна Володимирівна, залишити без задоволення.
2.            Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 
2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 
2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  П. І. Пархоменко Д. А. Гудима Є. В. Краснощоков