П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
 05 листопада 2025 року                                                                                м. Київ
                                                                     
Справа № 755/8765/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/7433/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:            судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретарів            Федорчук Я.С., Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Гребенюка В.В. 02 січня 2024 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Дніпровського районного суду міста Києва про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду щодо притягнення до кримінальної відповідальності, застосуванням запобіжного заходу та стягнення моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на  його користь грошові кошти в розмірі 216000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, пов`язаних з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та застосування запобіжних заходів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу незаконними діями органів досудового слідства спричинено моральні страждання, через втручання в його приватне життя та погіршення стану здоров`я, які обмежили його життєві можливості.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Дніпровського районного суду міста Києва про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду щодо притягнення до кримінальної відповідальності, застосуванням запобіжного заходу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 184600 (сто вісімдесят чотири тисячі шістсот) гривень 00 копійок.
В іншій частині в задоволені вимог позову - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач в силу положень ст. ст. 1,2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Оскільки кримінальне провадження тривало з 27 липня 2017 року по 14 травня 2019 року, суд керуючи положеннями ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прийшов до висновку про стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди у розмірі 184600,00 грн.  
 
Не погодилась із зазначеним судовим рішенням Київська міська прокуратура, представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, незастосування судом першої інстанції ч.2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме судом не визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн. Крім того, судом першої інстанції не вірно визначено перебіг строку перебування під слідством і судом, а саме 26 місяців, оскільки виходячи з положень законодавства початком перебування позивача під слідством і судом вважається момент повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто початком строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 26 квітня 2017 року.  Таким чином, позивач перебував під слідством і судом 24 місяці 18 днів, а не 26 місяців, як зазначено в рішенні суду.
Представник відповідача також вказує на те, що позивачем доказів, як фізичного чи психічного впливу, що за твердженням позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, до суду надано не було. Позивачем також не було обґрунтовано заявлену суму морального відшкодування, не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення шкоди у розмірі 216000,00 грн, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди є недоведеним.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм  матеріального права, а саме в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду та встановлений на рівні 1600,00 грн та визначення періоду перебування позивача під слідством і судом, а тому представник відповідача просить змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».
 
В судовому засіданні представник Київської міської прокуратури - Котляр Т.М. підтримала подану ними апеляційну скаргу та просила про задоволення заявлених ними вимог. 
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого   рішення, колегія суддів виходить з такого.
 
Судом встановлено, що 28 лютого 2017 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань були внесені дані про те, що 27 лютого 2017 року о 22.30 годин за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 18 працівниками УПН ГУ НП в м. Києві був затриманий громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого під час поверхневого огляду, в лівій кишені куртки, в яку останній був одягнений, було виявлено згорток фольги, всередині якого знаходиться порошкоподібна речовина білого кольору. В подальшому, в період часу з 01.00 годин по 01.25 годин, працівники поліції в присутності понятих вилучили вищевказаний згорток. У розділі: «Особа, яку повідомлено про підозру, наслідки розслідування щодо  особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї» визначено: « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ». (т.1 а.с.18)
Повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України було складено 26 квітня 2017 року. (т.1 а.с.44-45)
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року у справі № 755/6685/17 було застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, у межах шістдесяти діб, а саме по 24 червня 2017 року. (т.1 а.с.21-22)
28 квітня 2017 року прокурором Київської місцевої прокуратури №4 був затверджений обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 та йому була вручена копія обвинувального акту. (т.1 а.с.53-57)
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року було відкрито провадження у справі №755/6685/17 за вищезазначеним кримінальним провадженням, внесеним до ЄДРСР № 12017100040002722 від 28 лютого 2017 року. (т.1 а.с.23)
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року у справі № 755/6685/17 продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 31 липня 2017 року включно. (т.1 а.с.24)
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року у справі № 755/6685/17 продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16 вересня 2017 року включно. (т.1 а.с.25)
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року у справі № 755/6685/17 змінено ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому у період доби з 22-00 год. до 06-00 год. наступної доби залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням випадків необхідності отримання медичної допомоги, звільнено останнього з-під варти в залі суду. (т.1 а.с.26-27)
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року у справі №755/6685/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. (т.1 а.с.28-30)
Зокрема, в мотивувальній частині вироку вказано: «Тобто рапорт був складений оперуповноваженим Пегановим І.В. до проведення огляду місця події від 28.02.2017 року, що викликає певні сумніви взагалі під час якої слідчої дії у ОСОБА_1 був вилучений пакунок з порошкоподібною речовиною, враховуючи, що протокол затримання ОСОБА_1 взагалі не складався та підтверджує версію обвинуваченого в частині показів щодо проведення спочатку обшуку останнього, після чого огляду місця події та повторно його поверхневого огляду. Більш того, в судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердив, що це він складав даний рапорт та саме він затримав та обшукав при понятих обвинуваченого.
Так само сумнівні і відомості, зазначені в повідомленні про початок досудового розслідування від 28.02.2017 року, оскільки в самому повідомленні старший слідчий СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Коток Н.О. посилається на висновки експерта №11-2/1491 від 05.04.2017 року, тобто яка проведена значно пізніше ніж складений даний процесуальний документ (т. 1 а.с. 103-104), такі ж посилання й має постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 28.02.2017 року (т. 1 а.с. 105-106), постанова про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 28.02.2017 року». 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у  вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року залишено без змін. (т.1 а.с.31-36).
В мотивувальній частині апеляційним судом вказано на таке: «суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що слідчий, всупереч вимог закону, до внесення відомостей про вчинений ОСОБА_1 злочин, провів слідчу дію - його особистий обшук, під час якого в останнього вилучено порошкодібну речовину білого кольору - амфетамін, маса якого становить 0,228 г, і для надання такій слідчій дії видимості законності оформив її протоколом огляду місця події. Тому, суд першої інстанції вірно встановив, що протокол огляду місця події від 28.02.2017 року отриманий з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в зв'язку з чим суд визнав недопустимим доказом вказаний протокол огляду місця події та зазначені в ньому дані про проведення огляду (обшуку) особи ОСОБА_1 . 
Також судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно рапорту оперуповноваженого УПН ГУНП в м. Києві Пеганова І.В. від 27.02.2017 року, 27.02.2017 року о 22 год. 30 хв. за адресою: м. Київ, вул. Харківське Шосе, буд. 18 ним спільно з особовим складом УПН ГУНП в м. Києві було затримано гр. ОСОБА_1  у якого під час поверхневого огляду в присутності понятих було виявлено та вилучено із лівої кишені куртки згорток фольги, в якому знаходилась порошкоподібна речовина білого кольору, коли сам протокол про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України суду наданий не був.
Висновок суду першої інстанції про те, що рапорт був складений оперуповноваженим Пегановим І.В. до проведення огляду місця події від 28.02.2017 року, що викликає певні сумніви взагалі під час якої слідчої дії у ОСОБА_1 був вилучений пакунок з порошкоподібною речовиною, враховуючи, що протокол затримання ОСОБА_1 взагалі не складався та підтверджує версію обвинуваченого в частині показів щодо проведення спочатку обшуку останнього, після чого огляду місця події та повторно його поверхневого огляду, не спростований стороною обвинувачення.»
Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишено без змін. (т.1 а.с.37-40)
 
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
За змістом пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
 
Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 лютого 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 9 цієї постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справа  № 641/8857/17 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20, від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 , 08 серпня 2025 року у справі № 398/4759/23 й інших, що свідчить про усталену судову практику при вирішенні вказаних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 757/57057/23-ц  вказав на те, що Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Підстави виникнення права на відшкодування шкоди пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Це: незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності тощо, у тому числі інші процесуальні дії, що обмежують права громадян.
При цьому умови виникнення права на відшкодування шкоди - це обставини, за наявності яких починають діяти підстави, а саме це процесуальні акти, які містять в собі рішення відповідного органу чи посадової особи про невинність притягненого до відповідальності. Такими умовами є постановлення судом виправдувального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. 
Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 569/24295/23 вказав на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно керувалися тим, що у результаті незаконного кримінального переслідування, проведення оперативно-розшукових заходів, звільнення з роботи позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду. Факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди у цьому випадку презюмується.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16  вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб'єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Вказана позиція Верховного Суду також викладена в постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21, від 22 січня 2025 року у справі № 204/3138/21, від 19 березня 2025 року  у справі № 199/289/17-ц.
 
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
В порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
В силу ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
З наведених обставин справи вбачається, що позивач перебував під слідством в період часу з 27 лютого 2017 року  (день затримання), оскільки саме з цього дня почалось кримінальне переслідування позивача. Останнім днем є 14 травня 2020 року, а саме дата набрання законної сили вироком Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року, яким позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину.
Доводи апеляційної скарги Київської міської прокуратури щодо помилкового обрахунку судом строку перебування позивача під слідством та судом, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими,  оскільки у судових рішень в ході розгляду кримінальної справи було встановлено, що слідчі дії були розпочаті саме 27 лютого 2017 року. А тому визначений судом першої інстанції початок перебігу строку незаконного перебування під слідством і судом позивача у цій справі відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Позивачем доведено завдання йому моральної шкоди внаслідок його затримання, застосування запобіжного заходу, вручення підозри, тривалого досудового слідства тощо. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у цьому випадку презюмується. Тому суд першої інстанції правильно встановив, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебував під судом і слідством. 
Виходячи з положень  ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,  межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Судом першої інстанції  вірно застосовано розрахункову величину мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», тобто на час вирішення справи. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду наведеній у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21.
Аналіз наведених норм чинного законодавства вказує на те, що відповідними нормами встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але він не є остаточним. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Апеляційний суд, виходячи з вказаних засад, враховуючи обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача, приходить до висновку, що оскільки позивачу були нанесені моральні переживання та психологічні страждання, пов`язані незаконним перебуванням під слідством та судом, вважає що позивач має право на відшкодування моральної шкоди і визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань.
Суд першої інстанції визначаючи розмір моральної шкоди  вказав на те, що це є мінімальним розміром відшкодування гарантованого державою. В мотивувальній і резолютивній частині рішення суду першої інстанції наведені різні суми. Проте враховуючи, що в резолютивній частині рішення судом першої інстанції визначена сума 184600,00 грн, яка є мінімальною, що позивач не оскаржив рішення суду, а прокуратура в доводах апеляційної скарги вказує на зменшення суми компенсації моральної шкоди без її визначення, колегія суддів вважає, що з огляду на правило заборони повороту, яке означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення, розмір визначеної судом першої інстанції суми відшкодування у резолютивній частині рішення не підлягає зміні. Підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд не вбачає, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, а отже відповідні доводи апеляційної скарги Київської міської прокуратури слід визнати такими, що не знайшли свого підтвердження.
На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що  апеляційну скаргу Київської міської прокуратури слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду є такими що в повному обсязі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає до задоволення,  то  в силу ст. 141 ЦПК України понесені цієї стороною витрати пов`язані з апеляційним переглядом справи компенсації не підлягають.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 О.В. Желепа
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук