ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 348/1682/21
провадження № 51-5405 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
засудженого                                      ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                          ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року та засудженого ОСОБА_6 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 12020090200000617 за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» 34 745,83 грн витрат на стаціонарне лікування потерпілого.
Стягнуто з ПАТ «Страхової компанії «АРКС» на користь потерпілого ОСОБА_8 11 824,90 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 591,25 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
А також стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 99 408,75 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 5000 грн витрат на правову допомогу.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
 
Вироком суду встановлено, що 28 грудня 2020 року приблизно о 21:15 год., ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем Peugeot моделі 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги «Мукачево-Львів» в с. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області в напрямку м. Львів.
У цей час попереду, зліва направо, перпендикулярно осі дороги переходив проїзну частину пішохід ОСОБА_8 , чим створював небезпеку для руху водію ОСОБА_6 .
Продовжуючи рух, ОСОБА_6 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав в установлених межах безпечної швидкості, не справився з керуванням, виявивши небезпеку для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, чим порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), д), 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 .
Внаслідок порушення ОСОБА_6 ПДР сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що суд усупереч вимог ст. 419 КПК України не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання та безпідставного застосування до нього положень ст. 75 КК України. Посилається на неврахування судом конкретних обставин вчинення злочину, його наслідків та суспільної небезпечності.
 
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення як такі, що ухвалені всупереч вимогам ст. 370 КПК України, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам скоєного, ґрунтуються на недопустимих доказах, зокрема, протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 як свідка, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону, та похідному від нього висновку експерта. Вказує на безпідставність відмови суду в призначенні повторної комісійної експертизи, оскільки початкова була побудована на неправильних вихідних даних; про неправильне встановлення моменту виникнення небезпеки руху для водія; про порушення ст. 65 КПК України внаслідок допиту в суді слідчого як свідка. Вважає призначене покарання надто суворим. Посилається на те, що апеляційний суд, усупереч вимог закону про безпосереднє дослідження доказів, не дослідив повторно відеозапис із відеореєстратора автомобіля та докази, надані стороною захисту.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Потерпілий ОСОБА_8 надіслав до касаційного суду заяву, в якій повністю підтримав доводи касаційної скарги прокурора та просив її задовольнити.
 
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали скаргу засудженого з наведених у ній мотивів, просили скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
 
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги засудженого, вважала її доводи безпідставними. Підтримала касаційну скаргу прокурора, просила скасувати ухвалу апеляційного суду через м`якість призначеного покарання та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
 
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при її постановленні, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Тобто, суд апеляційної інстанції має перевірити й проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними в справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні. 
 
З ухвали апеляційного суду вбачається, що предметом його розгляду була, зокрема, апеляційна скарга обвинуваченого, доводи якої аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі.
 
При перевірці цих доводів, суд апеляційної інстанції зазначив про допустимість досліджених в суді першої інстанції доказів, підтвердив повноту та всебічність судового розгляду. Зокрема, апеляційний суд відхилив доводи про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту, оскільки доказова інформація отримана не з показань ОСОБА_6 як свідка, а з інших належних процесуальних джерел. Показання ОСОБА_6 стосувалися лише швидкості його автомобіля 50 км/год, яка є дозволеною, ці показання він не змінював та наполягав на них під час судового розгляду. Решта даних для експерименту взяті з відеозапису відеореєстратора, протоколу огляду місця події, фототехнічної експертизи, показань потерпілого.
 
Так само апеляційний суд обґрунтовано вказав на допустимість висновку експерта, зробленого на підставі вихідних даних, отриманих з протоколу цього слідчого експерименту та інших належних процесуальних джерел.
 
Належним чином суд апеляційної інстанції спростував доводи щодо порушення вимог кримінального процесуального закону при допиті слідчого як свідка, зазначивши про відсутність у ст. 65 КПК України заборони на такий допит.
 
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи обвинуваченого стосовно невстановлення моменту виникнення небезпеки для руху та зазначив, що він визначений на підставі даних з відеореєстратора, висновків експертиз, показань понятих. Висновки експерта з цього питання також містять відповідні мотиви, а сумніви та власні математичні розрахунки сторони захисту не мають об`єктивних підстав. 
 
Враховуючи це, апеляційний суд дійшов висновку про повноту судового розгляду та допустимість наявних у справі доказів. З таким висновком колегія суддів погоджується. Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 щодо незгоди з оцінкою судом доказів не є компетенцією суду касаційної інстанції відповідно до ст. 433 КПК України, а тому касаційна скарга засудженого в цій частині задоволенню не підлягає.
 
Водночас, Верховний Суд неодноразово акцентував у своїх постановах, що диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна. Тобто злочин, передбачений цією нормою закону, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. 
 
Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
 
Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.
 
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Така позиція щодо кримінально-правової оцінки діяння, передбаченого ст. 286 цього Кодексу, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17).
 
Всупереч наведеному, суд першої інстанції, встановивши у діях водія ОСОБА_6 порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 б), д), 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, не конкретизував, яке саме порушення стало безпосередньою причиною виникнення ДТП та її наслідків, а які з цих порушень лише сприяли цьому. Апеляційний суд на вказане не звернув уваги, у межах своїх повноважень не виправив це, не навів мотивів на спростування доводів сторони захисту стосовно невстановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_6 та наслідками, що настали, а тому в цій частині доводи касаційної скарги засудженого є слушними.
 
Також заслуговують на увагу твердження касаційної скарги прокурора про ненадання належної вмотивованої відповіді на доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого стосовно м`якості призначеного засудженому покарання.
 
З матеріалів провадження вбачається, що в апеляційних скаргах прокурор та потерпілий посилалися на невідповідність призначеного засудженому покарання вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки він вчинив тяжкий злочин, вину не визнав, шкоду не відшкодовує, а додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальному розмірі взагалі судом не мотивоване.
 
Всупереч ст. 419 КПК України, апеляційний суд не навів мотивів на спростування цих доводів, пославшись лише на причетність потерпілого до ДТП та дані, які характеризують особу засудженого. З такими твердженнями суд касаційної інстанції не погоджується.
 
Відповідно до статей 50, 65 цього Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
 
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
 
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Цей інститут означає випробування особи впродовж іспитового строку та скасування звільнення у випадку, якщо засуджений не виконує покладених на нього обов`язків і не демонструє бажання стати на шлях виправлення.
 
Отже, вирішуючи питання про справедливість застосованого обмеження прав і свобод засудженого, апеляційний суд зобов`язаний урахувати всі обставини, що мають правове значення з огляду на загальні засади, мету покарання та принцип індивідуалізації. Прийняте рішення належить умотивувати відповідно до ст. 370 КПК України, тобто висновок про застосування ст. 75 КК України й можливість виправлення винуватої особи без ізоляції від суспільства має бути переконливим і базуватися на конкретних даних, наявних у справі.
Цих законодавчих положень при перегляді вироку стосовно ОСОБА_6 апеляційний суд не виконав.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, залишивши без задоволення апеляційні скарги прокурора та потерпілого, визнав правильним застосування ст. 75 КК України, у зв`язку із чим залишив вирок суду без зміни.
 
На підтвердження своєї позиції суд апеляційної інстанції обмежився формальними вказівками на те, що місцевий суд урахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні 3-х неповнолітніх дітей та позитивно характеризується. Також апеляційний суд зазначив про причетність потерпілого до ДТП і те, що порушення ПДР з боку засудженого не було грубим.
 
Однак такий підхід не можна визнати прийнятним, адже для правильного застосування норм права, що регулюють призначення покарання й інституту умовного звільнення, необхідно враховувати не тільки тяжкість діяння, а й конкретні дані про особу винного, його поведінку до і після вчинення злочину, установлені пом`якшуючі та обтяжуючі обставини. Цього не було зроблено й відповідні відомості не отримали належної оцінки.
 
Касаційний суд звертає увагу, що висновки суду мають ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, а саме на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, поведінку до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, соціально-демографічні властивості та соціально-психологічну характеристику. Також слід врахувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважати на спрямованість і мотиви протиправної поведінки. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про призначення покарання у певному виді та розмірі.  
 
Обґрунтовуючи вид та розмір призначеного ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд не взяв до уваги, що скоєний злочин має підвищену суспільну небезпечність, адже порушення правил безпеки дорожнього руху особами, що керують транспортними засобами, які є джерелом підвищеної небезпеки, можуть створювати загрозу життю та здоров`ю всіх учасників дорожнього руху - водіїв, пасажирів транспортних засобів та пішоходів. 
 
Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою, що засуджений з самого початку не визнавав себе винуватим, всю провину намагався перекласти на потерпілого, не розкаявся у скоєному, станом здоров`я потерпілого не цікавився та не намагався відшкодувати завдану шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_8 . Навіть після постановлення вироку щодо нього, ОСОБА_6 не здійснив заходів по відшкодуванню моральної шкоди, визначеної судом, внаслідок чого потерпілий категорично заперечував проти призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України та підтримав касаційну скаргу прокурора. І хоча позиція потерпілого у даній категорії справ не є визначальною при призначенні покарання, але суд касаційної інстанції наголошує на тому, що думка всіх сторін повинна бути почута в суді та їй має бути надана відповідна оцінка, чого апеляційний суд не зробив.
 
Крім того, апеляційний суд не врахував показань самого обвинуваченого в суді першої інстанції, де він пояснив, що керування автомобілем у нічний час завжди створювало для нього дискомфорт, оскільки під час роз`їзду із зустрічними автомобілями значно погіршувалася видимість дороги. З цих показань суд першої інстанції зробив висновок, що незважаючи на невпевненість у своїх можливостях, обвинувачений все-таки допускав керування автомобілем у нічний час, чим наражав на небезпеку як себе, так й інших учасників дорожнього руху.
 
Також апеляційним судом недостатньо враховано, що внаслідок скоєного кримінального правопорушення потерпілому завдано тяжких тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеня, перелому кісток черепа, внаслідок чого він переніс трепанацію черепа. За наслідками ДТП потерпілий став особою з інвалідністю.
 
Апеляційний суд не проаналізував наведене належним чином та дійшов передчасного висновку, що дані про особу винного за відсутності обставин, що пом`якшують покарання, дають можливість для застосування положень ст. 75 КК України.
 
Суд касаційної інстанції з цим не може погодитися та вважає, що наведені обставини в їх сукупності дають підстави констатувати, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання не відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром не може вважатися необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, є таким, що суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 цього Кодексу не відповідає його меті.
 
Отже, під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_6 апеляційний суд не перевірив належним чином усіх доводів апеляційних скарг, не надав на них умотивованих відповідей, що перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване рішення, яке би відповідало вимогам статей 370, 419 КПК України, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке відповідно до ст. 412 цього Кодексу є істотним.
 
Тому ухвала підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду апеляційному суду слід урахувати наведене, усунути допущені порушення, належним чином розглянути апеляційні скарги сторін обвинувачення та захисту, дати обґрунтовані відповіді на всі доводи апеляційних скарг, за наслідками апеляційного розгляду ухвалити законне та належним чином вмотивоване рішення.
 
За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а касаційна скарга засудженого - часткового задоволення. 
 
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду апеляційної інстанції.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                       ОСОБА_3