ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 756/4840/16
провадження № 51 - 222 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 8 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бровари Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно з вироком суду старший інспектор патрульної служби роти №5 батальйону №2 ОСОБА_7 , перебуваючи у складі патруля НОМЕР_1 (автопатруль) патрульної служби Управління патрульної служби у м. Києві разом із ОСОБА_8 , під час чергування 1 вересня 2015 року приблизно о 00:05 прибули за місцем виклику, який надійшов на лінію 102 (вул. Тимошенка, 2-А у м. Києві), де від очевидців події встановили, що невстановлена особа, не впоравшись з керуванням мотоцикла, впала та пошкодила припаркований на узбіччі автомобіль «Деу Ланос». Одразу після цього, власник мотоцикла підняв його та направився з ним у невідомому напрямку, залишивши на місці пригоди шолом та перчатки. 
Під час огляду прилеглої території, інспектор патрульної служби ОСОБА_7 помітив біля паркану неподалік автомобіля «Деу Ланос» мотоциклетний шолом та тактичні рукавиці, які були залишені власником мотоциклу на місці події. Враховуючи відсутність у безпосередній близькості власника майна, у ОСОБА_7 виник умисел на його таємне викрадення. 
Реалізуючи свій умисел, з метою наживи, ОСОБА_7 , шляхом вільного доступу, надаючи своїм діям законного вигляду для оточуючих, повідомляючи їм, що майно вилучається з метою подальшого документування слідів ДТП, таємно викрав належні ОСОБА_9 мотошолом та тактичні рукавиці, вартість яких відповідно до висновку експерта складає 1737 грн та 435 грн відповідно, на загальну суму 2172 грн. 
Достовірно знаючи, що зазначені речі залишені власником мотоциклу, ОСОБА_7 помістив їх до поліетиленового пакету, та в подальшому-до багажнику службового автомобіля. З метою досягнення бажаного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 приховав факт вилучення та утримання ним майна ОСОБА_9 від інспектора патрульної служби ОСОБА_8 та від керівництва Управління патрульної служби у місті Києві, шляхом ненадання будь якої усної чи письмової інформації з даного приводу. Крім того, ОСОБА_7 не вжив заходів щодо пошуку власника зазначених речей та належного обліку їх у встановленому законом порядку, що підтверджує протиправність його намірів.
У подальшому, 16 вересня 2015 року ОСОБА_7 з метою реалізації свого умислу, розмістив повідомлення на інтернет-сайті безкоштовних оголошень «OLX» про продаж вказаного шолому та тактичних рукавиць. 17 вересня 2015 року на мобільний телефон ОСОБА_7 зателефонував ОСОБА_9 з метою придбання вищезазначених речей та домовився про зустріч. 19 вересня 2015 року, приблизно о 11:00 ОСОБА_7 , перебуваючи на службі, зустрівся із раніше невідомим йому ОСОБА_9 , який виявився власником вказаного шолому та рукавиць, біля ТРЦ «Дрім Таун 1» (м. Київ, пр-т Оболонський, 1-Б). На місце також прибули знайомі потерпілого та викликали поліцію. У подальшому у ОСОБА_7 було вилучено мотоциклетний шолом та тактичні рукавиці.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Зазначає, що в його діянні відсутні визначальні ознаки крадіжки, що підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами. Вказує на відсутність у нього прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном та відсутність корисливого мотиву. Зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 337-339 ЦК, оскільки, відповідно до правової позиції Верховного Суду, його дії містять всі ознаки знахідки. Вказує, шо він фактично знайшов та зберігав загублені на місці події речі, а та обставина, що він не повідомив про знахідку органи поліції в офіційному порядку, не може бути підставою для кваліфікації його дій як крадіжка чужого майна. Зазначає, що судами не надано оцінки показанням незацікавлених свідків, проігноровано суттєві протиріччя в показаннях свідків сторони обвинувачення, не досліджено та не надано оцінку доказам, що спростовують обвинувачення, а також не вказано, яких саме дій, встановлених законодавством, він не вжив, та який порядок обліку знайдених ним на місці події речей встановлений законом. Вказує, що судами попередніх інстанцій порушено норми статей 86-89 КПК, оскільки в основу вироку покладено звукозапис розмови від 19 вересня 2015 року, який є недопустимим, оскільки отриманий з істотним порушенням вимог КПК. Зазначає, що апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК, не спростував усіх доводів апеляційної скарги сторони захисту, не навів мотивів прийнятого рішення і переконливо та безпідставно відхилив клопотання про допит ключових свідків.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечувала проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 370 КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам.
Так, з вироку суду убачається, що ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та пояснив, що мотоциклетний шолом та тактичні рукавиці йому віддав хтось із групи оточуючих людей, які були присутні на місці виклику, куди він приїхав зі своїм напарником ОСОБА_8 під час чергування у складі автопатруля НОМЕР_1 (автопатруль) патрульної служби Управління патрульної служби у м. Києві. Він мав намір здати їх до відділу адмінпрактики на базі УПС, проте їх не прийняли, а тому він їх залишив у себе. Зазначив, що неодноразово заходив на сайти байкерів, проте через соціальні мережі жодних оголошень про знайдені речі не публікував, жодних письмових рапортів на ім`я свого керівництва про наявні в нього речі з місця події не писав, з відповідними письмовими запитами щодо порядку вирішення долі чужих речей, вилучених ним без будь-якого документування з місця події під час виконання ним службових обов`язків не звертався. Вказав, що 16 вересня 2015 року на інтернет-сайті безкоштовних оголошень «OLX» розмістив повідомлення про продаж вказаних речей і наступного для йому зателефонували з приводу об`яви. 19 вересня 2015 року приблизно о 11:00 прибувши на місце зустрічі (ТРЦ «Дрім Таун 1»), він зустрівся там з великою групою молодих людей, які йому повідомили, що мотошолом та тактичні рукавички, які він хоче продати, є краденими, стали погрожувати йому фізичною розправою. Він ( ОСОБА_7 ) спочатку розгубився, а потім підтвердив, що ці речі дійсно йому не належать, сказавши, що їх йому передали в порядку погашення боргу. Після цього він викликав на місце конфлікту свого безпосереднього керівника ОСОБА_10 , а група людей, яка там знаходилась, викликали поліцію. Там його затримали, наділи кайданки та доставили до прокуратури міста Києва, вилучивши мотошолом та тактичні рукавички. 
Разом з тим, твердження засудженого ОСОБА_7 про відсутність у нього умислу на таємне викладення чужих речей, а його дії його дії містять всі ознаки знахідки, не знайшли свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, такі висновки у своєму рішенні місцевий суд обґрунтував показаннями:
-          потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що мотошолом та рукавички він залишив у дворі будинку АДРЕСА_2 , оскільки потрібно було відвезти товариша, який отримав тілесні ушкодження під час падіння з мотоцикла, на якому катався у дворі. Згадавши про залишені речі, він зателефонував знайомому та попросив забрав їх, однак вказані речі на місці події були відсутні. Через деякий час на сайті ОLX він побачив оголошення про продажу мотошолому з тактичними рукавичками до нього «у подарунок». Приїхавши 19 вересня 2015 року на зустріч, у запропонованих для продажу ОСОБА_7 речах за окремими відомими йому ознаками впізнав свої речі та повідомив про це обвинуваченому, на що останній відповів, що йому вказані речі передала якась особа в порядку повернення боргу. Зазначив, що він з друзями доклали зусиль, щоб ОСОБА_7 було затримано на місці зустрічі та вилучено вкрадені ним речі. Також зазначив, що згодом телефонував обвинувачений та просив залагодити справу, виправдовувався;
-          свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що на той час він був т.в.о. командира роти №5 батальйону №2 УПС МВС у м. Києві. 19 вересня 2015 року приїхав до ТРЦ «Дрім Таун 1» на виклик ОСОБА_7 про допомогу. Там було багато людей, всі розмовляли на підвищених тонах, присутні хлопці стверджували, що вони на місці події загубили мотошолом та тактичні рукавиці, а поліцейський їх вкрав та хотів продати. Зазначив, що ОСОБА_7 йому не доповідав про те, що він забрав чужі речі з місця, куди було викликано їх екіпаж патрульної поліції під час чергування;
-          свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що 19 вересня 2015 року після дзвінка, що надійшов ОСОБА_7 , він на службовому автомобілі під час чергування приїхав з останнім на паркувальний майданчик до ТРЦ «Дрім Таун 1»., ОСОБА_7 , перебуваючи у форменому одязі, взяв з багажника автомобіля велику сумку та пішов. Згодом повернувся, хотів продати мотошолом, а той виявився краденим. Була сварка з групою людей, що приїхали шолом купувати. Потім приїхала слідчо-оперативна група та вилучила у ОСОБА_7 шолом;
-          свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що був напарником ОСОБА_7 у нічній зміні з 31 серпня 2015 року на 1 вересня 2015 року. Зазначив, що знайдений оточуючими людьми мотоциклетний шолом та рукавички вони разом з ОСОБА_7 вирішили здати в адмінпрактику. Оскільки старшим зміни був ОСОБА_7 , то саме він обіцяв все оформити, відмовившись від його допомоги. Він бачив, як ОСОБА_7 забирав на місці виклику шолом та перчатки;
-          свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , пояснення яких за згодою учасників кримінального провадження було прослухано шляхом відтворення в судовому засідання;
-          свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що мотошолом вони бачили, він лежав на дорозі, проте, куди він далі подівся вони пояснити не можуть;
-          свідок ОСОБА_18 , пояснив, що від товариша йому стало відомо, що з місця події, де перекинувся мотоцикл і на місце поді приїздив екіпаж поліції, пропали мотошлем та тактичні рукавиці. Згодом виявилося, що вказані речі забрав поліцейський з того екіпажу, який потім їх намагався продати;
-          свідок ОСОБА_17 пояснив, що пам`ятає лише, що одного разу після нічної зміни він зустрів на базі управління ОСОБА_7 , який тримав в руках об`ємний пакет, можливо зі шлемом. Проте, що саме містилося в тому пакеті, він не знає, оскільки вмісту пакету не бачив, йому його не показували. Можливо ОСОБА_7 хотів щось здати, однак, це наразі лише припущення, він з ним це питання не обговорював.
Показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться:
-          у протоколі огляду від 19 вересня 2015 року, згідно якого на підставі відповідної заяви потерпілого оглянуто його мобільний телефон та скопійовано звукозапис телефонної розмови потерпілого ОСОБА_9 з поліцейським на ім`я ОСОБА_19 , який пропонував 19 вересня 2015 року у нього купити мотошолом і тактичні рукавички;
-          у протоколі огляду місця події від 19 вересня 2015 року та доданими до нього ілюстративними таблицями, згідно якого у багажному відділенні припаркованого патрульного поліцейського автомобіля виявлено мотоциклетний шолом та тактичні рукавиці; 
-          у протоколі огляду речей, а саме: огляду роздруківок з сайту «olx.ua» на 4  аркушах щодо оголошення від 16 вересня 2015 року продажу мотошолому та тактичних рукавичок;
-          у витягу із наказу Управління патрульної служби у місті Києві від 7 липня 2015  року за № 3 о/с щодо особового складу підтверджується, що рядового міліції ОСОБА_7 призначено старшим інспектором патрульної служби роти №5 батальйону №2. Відповідна інформація міститься і в копії його послужного списку;
-          у витягу з електронного робочого зошиту (інформації «АРМ 102»), згідно якого на виклик працівників патрульної служби за адресою: АДРЕСА_2 було відправлено ОСОБА_7 . Результат: відібрали пояснення, конфлікт вичерпано, претензій та допомоги поліції не потребують;
-          у висновку експерта № 2148/16-53 від 24 березня 2016 року, згідно якого вартість мотошолома та тактичних рукавиць складає 1737 грн. та 435 грн., а всього на загальну суму 2172 грн;
-          у роздруківці стенограми розмов оператора служби «102» із заявником, якою підтверджується виклик поліції 1 вересня 2015 року о 00:04 у двір будинку АДРЕСА_2 ;
-          у звукозаписі розмови потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 , який було відтворено та досліджено в судовому засіданні, на якому останній пропонував потерпілому купити мотошолом і тактичні рукавички.
Також, в судовому засіданні було досліджено речові докази, а саме: мотоциклетний шолом та тактичні рукавиці, що належать потерпілому ОСОБА_9 , які обвинувачений ОСОБА_7 впізнав, як такі, що були виявлені та вилучені відповідно до протоколу огляду місця події від 19 вересня 2015 року у багажному відділенні припаркованого патрульного поліцейського автомобіля.
Дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст.185 КК.
При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що саме обвинувачений ОСОБА_7 розмістив оголошення в Інтернет-сайті «OLX» про продаж шолому за встановленою ним грошовою ціною, що він в свою чергу не заперечував та не спростовував в судовому засіданні.
Невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому діяння місцевий суд розцінив, як спосіб захисту з метою пом`якшити відповідальності.
Водночас місцевий суд, встановивши, що з дня вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального проступку минуло більше трьох років і перебіг давності не зупинявся і не переривався, врахувавши висновок Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема, ст. 74 КПК (постанова від 18 червня 2020  року у справі № 756/6876/19 (провадження № 51-5464км19), дійшов обґрунтованого висновку, про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК та керуючись ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК, звільнив ОСОБА_7 від покарання без визначення його виду і розміру.
Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 419 КПК в супереч твердженню засудженого, належним чином розглянув викладені в його апеляційній скарзі доводи, які є аналогічними з наведеними доводами в його касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді, навівши підстави прийнятого рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.
Зокрема колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), та зазначила, що такі висновки є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені наявними доказами у їх сукупності, які перевірялися судом першої інстанції в ході судового розгляду.
На переконання суду апеляційної інстанції, досліджені безпосередньо судом першої інстанції докази є належними, допустимими та достатніми для встановлення існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні, та які у своїй сукупності вказують на умисний характер дій обвинуваченого і відтворюють обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
З приводу доводів засудженого про те, що суд викривив та невірно оцінив показання свідків, то колегія суддів зазначила, що показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , щодо обставин кримінального правопорушення, є логічними і послідовними та такими, що узгоджуються з іншими письмовими доказами в сукупності.
Також неспроможними визнав апеляційний суд доводи обвинуваченого про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що шолом та рукавички належать потерпілому ОСОБА_9 , мотивуючи це тим, що належність вказаних речей саме потерпілому підтвердив потерпілий, який був допитаний судом першої інстанції в порядку ст. 351 КПК та був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.
Посилання ОСОБА_7 на те, що у вироку суду не встановлено, яких саме дій, встановлених законодавством, він не вжив та який порядок обліку цих речей передбачений законом, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними, з огляду на те, що на переконання колегії суддів, будучи працівником поліції, ОСОБА_7 був обізнаний з порядком дій у разі знайдення загублених речей, що не заперечували ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні.
як зазначено самим обвинуваченим, речі він взяв маючи намір здати їх до відділу адмінпрактики на базі УПС як такі, що загублені, зазначене підтвердив що, вказує на те, що.
При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на пояснення свідка ОСОБА_10 який на той час був т.в.о. командира роти № 5 батальйону №2 УПС МВС у м. Києві, який зазначив, що у разі виникнення нестандартних ситуацій, у яких поліцейський не знає як правильно діяти, він зобов`язаний доповісти про ситуацію керівництву, і рішення приймає керівництво. В той же час, ОСОБА_7 не доповідав йому про те, що він забрав чужі речі з місця події та поклав їх в багажник автомобіля. 
Також, суд апеляційної інстанції, з посиланням на позицію Верховного Суду (постанова ККС ВС від 3 жовтня 2023 року у справі № 596/509/22) визнав твердження ОСОБА_7 про недопустимість звукопису телефонної розмови між ним та потерпілим, таким що не заслуговує на увагу, мотивуючи це тим, що вказаний звукозапис був добровільно наданий потерпілим, а чинний КПК не вимагає збирання доказів виключно шляхом отримання тимчасового доступу до них. У разі, коли особа, у розпорядженні якої перебувають речі, документи та інші матеріали, які мають доказове значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, висловлюючи своє волевиявлення, добровільно надає їх, це не свідчить про здобуття таких доказів у позапроцесуальний спосіб і не є підставою для визнання їх недопустимими.
Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, апеляційний розгляд здійснено з дотримання вимог статей 405, 404 КПК, а постановлена ухвала щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а тому твердження касаційної скарги сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК є безпідставним.
Що стосується доводів засудженого про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 337-339 ЦК, оскільки, відповідно до правової позиції Верховного Суду, його дії містять всі ознаки знахідки, то суд касаційної інстанції зазначає наступне. 
Так, положеннями ст. 337 ЦК, які регулюють цивільно-правові відносини з приводу знахідки, передбачено, що особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особі, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, якщо місцезнаходження цього майна власнику не відомо, між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим, а особа, яка знайшла це майно, не була очевидцем події втрати та сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника, а також відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
З установлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 не доповів своєму безпосередньому командиру про те, що він забрав чужі речі з місця події. Протягом тривалого часу зберігав мотошолом та перчатки у себе. В матеріалах кримінального провадження відсутні будь які докази про вчинення ОСОБА_7 дій на повернення потерпілому залишеного останнім на місці події майна, не надано таких доказів і стороною захисту. 
Вказані обставини свідчать про те, що  ОСОБА_7 жодних дій, спрямованих на виявлення власника та негайне повернення майна потерпілого, не вчинив, натомість на сайті«olx.ua» 16 вересня 2015 року розмістив оголошення про продаж мотошолому.
Отже, Верховний Суд відхиляє доводи засудженого про відсутність у нього умислу на викрадення майна у потерпілого.
Доводи засудженого про недопустимість як доказу- звукозапису розмови між ним на потерпілим, оскільки він отриманий неуповноваженою особою в порушення рішення Конституційного суду від 20 жовтня 2011 року, є безпідставними.
Так, зі змісту п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за № 1-31/2011 вбачається, що визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі; обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Разом з тим, відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 22-рп/2012 від 20 січня 2012 року, інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. 
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» (в редакції від 21 травня 2015 року) конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на зустріч із потерпілим 19  вересня 2015 року ОСОБА_7 приїхав у форменому одязі та на службовому автомобілі. В ході розмови повідомив потерпілому ОСОБА_9 , що він є поліцейським. Відтак, ОСОБА_9 був обізнаний, що ОСОБА_7 є працівником правоохоронного органу, тобто є службовою особою. Таким чином, здійснення потерпілим запису розмови з ОСОБА_7 , який намагався продати належні йому ( ОСОБА_9 ) речі, та в подальшому надання вказаного аудіозапису слідчому, не суперечить рішенню Конституційного суду №2-рп/2012 від 20 січня 2012 року та Закону України «Про інформацію».
Водночас, стороною захисту не наведено переконливих аргументів з приводу того, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи  ОСОБА_7 порушені, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.
Доводи засудженого про те, що місцевим судом не було вирішено відповідно до вимог ч. 1 ст. 89 КПК клопотання сторони захисту про недопустимість звукозапису розмови між ним та потерпілим, є безпідставними. 
Так, сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК).
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, зокрема із журналу та аудіозапису судового засідання від 10 січня 2024 року, стороною захисту було подано клопотання про недопустимість звукозапису розмови потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 . Вказане клопотання головуючим в судовому засіданні було оголошено та долучено до матеріалів справи, при цьому судом зазначено, що оцінку даному клопотанню буде надано в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку, а відтак, касаційний суд не вбачає підстав стверджувати, що вищезазначене клопотання сторони захисту не було вирішено.
Що стосується доводів про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне повторний допит ключових, на думку сторони захисту, свідків, то слід зазначити наступне.
Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, навіть за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд належним чином відреагував на заявлене клопотання захисту про допит свідків. З огляду на те, що будь яких обґрунтувань, які б вказували, що докази сторін були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями клопотання не містило, а підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК для повторного допиту, апеляційним судом встановлено не було, тому суд вірно відмовив у його задоволенні.
Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд при здійсненні апеляційної процедури не допустив порушень вимог ст. 404 КПК. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК засаді безпосередності судового розгляду.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень судами попередніх інстанцій.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні судом не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого, скасування судових рішень та закриття кримінального провадження відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 8 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                      ОСОБА_3