Номер провадження: 22-ц/813/3158/25 
Справа № 523/14222/15-ц
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , в якому просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1133388200 від 15.04.2008 року у сумі 2 109 896 гривень 24 копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 63,5 кв.м, житловою площею: 37,9 кв.м., складається з 1-коридору; 2-кухні; 3,6,8- житлові; 4-туалет; 5-ванна; 7-вбудов.шафи, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру.
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 15.04.2008 року Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1  укладено кредитний договір №1133388200, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 40 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50% річних з кінцевим терміном повернення – 16.04.2018 року. З часу отримання кредиту боржник, належним чином не виконував грошове зобов`язання в наслідок чого виникла заборгованість. 
В забезпечення грошових зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №1133388200 від 15.04.2008 року між Акціонерним інноваційним комерційним банком «УкрСиббанк», яке в свою чергу змінило своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 15.04.2008 року укладено Іпотечний договір № б/н, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М.. Предметом іпотечного договору є квартира, загальною площею 63,5 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони за умовами Іпотечного договору дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки становить у сумі 491 915 гривень. Внаслідок порушення виконання зобов`язань станом на 31.07.2015 року у боржника утворилась заборгованість у загальному розмірі 2 109 896 гривень 24 копійок. 
08.12.2011 року АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, згідно якого до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги у зазначеному зобов`язанні. Таким чином, позивач посилаючись на умови договору просить задовольнити позов.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки – задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № б/н від 15.04.2008 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 63,5 кв.м, житловою площею: 37,9 кв.м., яка складається з 1-коридору; 2-кухні; 3,6,8- житлові; 4-туалет; 5-ванна; 7-вбудована шафа, що належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1133388200 від 15.04.2008 року, укладеним між АКіБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , у сумі 2 109 896 гривень 24 копійок (два мільйони сто дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто шість гривень двадцять чотири копійки) шляхом передачі предмета іпотеки у власність ПАТ «Дельта Банк».
Визнано право власності Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (МФО 380236, ЄДРПОУ 34047020, юридична адреса: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) на на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 63,5 кв.м, житловою площею: 37,9 кв.м., яка складається з 1-коридору; 2-кухні; 3,6,8 - житлові; 4-туалет; 5-ванна; 7-вбудована шафа.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (МФО 380236, ЄДРПОУ 34047020, юридична адреса: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) суму судового збору у розмірі 31 648 гривень 40 копійок. 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2024 року у задоволенні заяви відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.10.2015 року – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заявляючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач не врахував, що за вимогами статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Від представника ТОВ «Укрдебт Плюс» як правонаступника ПАТ «Дельта Банк»на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до іпотечного договору від 15.04.2008 року визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у пункті договору способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15.04.2008 року Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1133388200, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 40 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення – 16.04.2018 року (а. с. 10-23).
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту №1133388200 від 15.04.2008 року між Акціонерним інноваційним комерційним банком «УкрСиббанк», яке в свою чергу змінило своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір № б/н від 15.04.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. (а. с. 21-25).
Предметом іпотечного договору є квартира, загальною площею 63,5 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони за умовами Іпотечного договору дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки становить суму у розмірі 491 915 гривень.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №1133388200 від 15.04.2008 року сума боргу станом на 31.07.2015 року становить 2 109 896 гривень 24 копійок, яка складається з: прострочений основний борг по кредиту – 820 591 гривень 19 копійок; прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 916 699гривень 14 копійок; пеня у розмірі 349 662 гривень 82 копійок; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 10 936 гривень 08 копійок; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 12 107 гривень (а. с. 29).
08.12.2011 року АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами та до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги у зазначеному зобов`язанні (а. с. 36-38).
Згідно листів-вимог від 11.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимогу про виконання взятих зобов`язань за кредитним договором №1133388200 від 15.04.2008 року (а. с. 30).
Колегія суддів виходить з такого.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Звертаючись до суду з позовом, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яку він не погасив, на підставі чого ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.
Законом України "Про іпотеку" передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі N 14-38цс18 дійшла наступного правого висновку.
У статті 12 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Стаття 37 Закону України "Про іпотеку" не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.
Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Викладене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Відповідно до пункту 4 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 4.2.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.2.2), позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України "Про іпотеку" (підпункт 4.2.3.).
У пункті 5.2. іпотечного договору сторони визначили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема згідно з підпунктом 5.2.1 - передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України "Про іпотеку".
Отже, застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення окремого договору про передачу права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.
За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.07.2024 року у справі № 666/5661/13-ц, від 06.05.2025 року у справі № 501/1090/15-ц.
Установивши, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції, доходить висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Колегія суддів також звертає увагу, що оскаржуване рішення судом першої інстанції було ухвалене, як заочне і відповідачами у зв`язку з цим подано заяву про його перегляд.
Відмова судом першої інстанції, який ухвалював заочне рішення у його перегляді породжує для відповідачів (а) строк для оскарження заочного рішення суду в апеляційному порядку.
Даний строк відповідачем дотриманий, що і було підставою для відкриття апеляційного провадження і перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача у цій частині знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2015 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 05.11.2025 року.

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        Л.М. Вадовська

                                                                               С.О. Погорєлова