ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 278/1640/19
провадження № 51-5413км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
засудженого
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_5 
захисника
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_6 
прокурора                                                   ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 5 травня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від  10  червня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_2 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 5 травня 2023 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді обмеження волі на строк 5 років.
Стягнуто із засудженого на користь Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації 3789,30 грн у рахунок відшкодування витрат на  стаціонарне лікування потерпілого.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження за обставин, викладених у вироку. 
Як установив суд, 5 травня 2019 року приблизно о 18:00 на зупинці громадського транспорту біля будинку № 7 на вул. Дружби Народів у смт Новогуйвинському Житомирського району Житомирської області ОСОБА_5 під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 завдав останньому ударів кулаком в  обличчя, ногою в груди та обличчя, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень - черепно-мозкову та лицьову травми, а також легке - синець на грудній клітці.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 10 червня 2024 року змінив вирок, виключивши зі вступної частини вказівки на судимості ОСОБА_5 , оскільки на час розгляду справи їх було погашено відповідно до ст. 89 КК. У  решті вирок залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить змінити вирок та ухвалу, виключити з них посилання на рецидив злочину і пом`якшити покарання, застосувавши статті 75, 76 КК, а в частині розв`язання цивільного позову - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Суть доводів скаржника зводиться до того, що відомості про погашені судимості були неправомірно враховані при обранні заходу примусу і  таке перешкодило звільненню з випробуванням. Твердить, що здійснюючи провадження суди попередніх інстанцій не додержали приписів статей 50, 65 КК; не зважили на його молодий вік, незадовільний стан здоров`я, позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність судимостей, участь у бойових діях, визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, віктимну поведінку потерпілого й перебування останнього в стані сп`яніння. Не погоджуючись зі стягненням витрат на лікування потерпілого, ОСОБА_5 вважає незаконним задоволення позовних вимог через невмотивованість рішення, прийняття його без з`ясування наявності у прокурора підстав для звернення в інтересах Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації, без повідомлення й виклику представників цієї установи та перевірки достовірності розміру понесених витрат. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про  дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не  надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) Суд переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги. У поданій скарзі не заперечується обґрунтованості засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК, тому в цій частині вирок і ухвала не ревізуються.
Доводи скаржника про неправильне застосування норм права, які регулюють призначення покарання, та надмірну суворість заходу примусу через те, що його належить відбувати реально, є неспроможними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та  попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд відповідно до ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, що за класифікацією (ст. 12 КК) належить до категорії тяжких; конкретні обставини справи, у тому числі поведінку потерпілого, котрий у стані алкогольного сп`яніння ініціював конфлікт; визнання засудженим своєї вини та щире каяття, його молодий вік, незадовільний стан здоров`я, позитивну характеристику за місцем проживання. Наведене стало підставою для застосування ст. 69 КК і призначення засудженому більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 121 КК.
Разом із тим обставиною, яка обтяжує покарання, визнано рецидив злочинів. 
Згідно зі ст. 34 КК рецидивом кримінальних правопорушень є вчинення нового умисного правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.
Суд першої інстанції установив, що умисне тяжке тілесне ушкодження було заподіяно потерпілому ОСОБА_8 під час іспитового строку, визначеного ОСОБА_5 за вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 25 березня 2019 року, яким його було засуджено за умисний злочин, передбачений ч. 3 ст. 296 КК. Тож висновок суду про наявність окресленої обтяжуючої обставини не суперечить положенням п. 1 ч. 1 ст. 67 КК.
Оскільки ухвалою вказаного суду від 21 грудня 2021 року ОСОБА_5 за  поданням органу пробації звільнено від покарання за вироком від 25 березня 2019 року після закінчення іспитового строку тривалістю 2 роки, в цій справі не  було застосовано правил призначення покарання за сукупністю вироків на  підставі ст. 71 КК.
Водночас дані про поведінку засудженого в минулому за об`єктивним критерієм характеризують особу винного, звідси, не можуть залишатися поза увагою при виборі судом передбаченого законом обмеження прав і свобод за вчинення нового кримінального правопорушення.
За змістом ст. 75 КК її застосування допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості діяння, особи винного та інших обставин справи досягнення мети покарання є можливим без його відбування.
Призначення умовного способу відбування заходу примусу є результатом реалізації судом його дискреційних повноважень. У цьому випадку вибір одного з  передбачених законом рішень залежить від наявності в суду підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Наслідком прийняття позитивного рішення є визначення для винного випробного терміну, упродовж якого він має довести, що став на шлях виправлення.
Виходячи з установленого в цій справі факту вчинення ОСОБА_5 тяжкого злочину в період іспитового строку, суд першої інстанції дійшов переконання про неможливість досягти мети попередження нових кримінальних правопорушень та виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Така позиція узгоджується з приписам Загальної частини КК та практикою Суду (наприклад, див. постанови від 13 листопада 2018 року, 26 березня, 30 травня, 17 жовтня 2019 року, 8 вересня 2020 року, 2 вересня 2025 року в справах № 760/10368/17, 623/3043/16-к, 463/924/17, 755/22254/14-к, 147/179/19, 755/5443/23 відповідно).
Підстав уважати призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК, що належить відбувати реально, явно несправедливим через суворість, колегія суддів не вбачає. 
Не можна визнати прийнятними й доводи скаржника про істотне порушення процесуальних норм під час задоволення цивільного позову прокурора.
Відповідно до ч. 3 ст. 128 КПК цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. 
Витрати на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення, не є шкодою в розумінні ст. 127 вказаного Кодексу, вони компенсуються на підставі спеціальної норми, розміщеної в ст. 1206 Цивільного кодексу України. У ч. 3 цієї статті зазначено, що в разі проведення лікування закладом охорони здоров`я, що є в державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося.
Процедуру застосування зазначеної норми права регламентовано постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545 (зі змінами): сума коштів,  яка підлягає відшкодуванню, визначається відповідним закладом охорони здоров`я; ця сума стягується судом з обвинуваченого при ухваленні вироку за позовом згаданого закладу або прокурора; стягнені кошти зараховуються до джерела фінансування закладу охорони здоров`я; витрачання таких надходжень провадиться в загальному порядку. 
У цій справі прокурор звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з  ОСОБА_5 на користь Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації коштів у сумі 3789,30 грн, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 . Розмір понесених витрат та реквізити для зарахування коштів до відповідного бюджету було визначено обласною клінічною лікарнею ім. О. Ф. Гербачевського на підставі згаданої постанови уряду.
На підтвердження наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді сторона обвинувачення слушно послалася на невжиття лікувальним закладом заходів для відшкодування понесених витрат, що зумовило необхідність залучення прокурора для відновлення в установленому законом порядку державних інтересів. 
Ураховуючи викладене, рішення суду про стягнення із засудженого витрат на  лікування потерпілого ухвалено відповідно до чинного законодавства.
Крім того, подібні за змістом аргументи сторони захисту про суворість покарання та неправильне розв`язання цивільного позову були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції. Переглядаючи вирок у змагальній процедурі, указаний суд  дав  вичерпні відповіді на такі доводи і вмотивовано відхилив їх із  посиланням на норми права. Натомість погодився з іншими, виключивши з  оспорюваного рішення вказівки на погашені судимості.
Таким чином, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК підстав для зміни чи скасування оскаржених вироку та ухвали з мотивів, наведених у касаційній скарзі засудженого, під час перевірки судових рішень за касаційною процедурою не встановлено.
Тому подану скаргу слід залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 5 травня 2023  року (з урахуванням змін, унесених апеляційним судом) та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                        ОСОБА_9