ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1679/24  Номер провадження 22-ц/814/3677/25	Головуючий у 1-й інстанції Цімбота Л.Г.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Обідіної О.І., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Ступнік Сергій Васильович, на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року у справі за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа - Комунальне підприємство «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології -
В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2024 року Перший заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа - КП «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології, в якому прохав суд: усунути перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, а також в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І»; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26 квітня 2021 року № 3154-СГ щодо затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки із кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства»; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2361579653226, номер відомостей про речове право 42008459; зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 1,3414 га, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» з охоронним номером 4714-Пл, та яка входить в межі земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2361579653226, номер відомостей про речове право 42008459; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2361579653226, номер відомостей про речове право 42008459 у Державному земельному кадастрі із припиненням речових прав щодо неї; стягнути з відповідачів судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що поблизу с. Шкадрети Сенчанської територіальної громади Миргородського району розташована пам`ятки археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., бабинська культура; друга чверть першого тисячоліття н.е., черняхівська культура), яку занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення відповідно до наказу Міністерства культури України від 27 березня 2013 року № 228, згідно з переліком, викладеним у додатку № 3 до вказаного наказу, порядковий номер 51, охоронний номер - 4714-Пл. 
Відповідно до облікової картки об`єкта культурної спадщини, яка складена 02 липня 2012 року Департаментом культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України, «Поселення Шкадрети І» знаходиться за 0,25-0,35 км на північний схід-північ від північної околиці села. Поселення розміщене на правому березі безіменного струмка - правої притоки р. Бодаква (басейн лівого берега р. Сула, річкова система р. Дніпра), загаченого дамбами у кількох місцях, у тому числі, - і біля поселення. Поселення багатошарове, різночасове (різнокультурне). Рештки поселення зафіксовані за поширенням підйомних матеріалів на поверхні. Вони трапляються на площі 120 х 120 м (приблизно 1,44 га у проекті землевідведення з розпаюванням навколишньої території, за поселенням зарезервовано 1,49 га орних угідь). 
В межах кримінального провадження №42024172050000010 від 20 лютого 2024 року, досудове розслідування у якому проводиться Миргородським РВП ГУНП в Полтавській області, проведено огляд земельного масиву, який розташований за межами населеного пункту, поблизу с. Шкадрети Миргородського району (колишнього Лохвицького району) Полтавської області, на території Сенчанської ОТГ, який зафіксований протоколом огляду місця події від 09 травня 2024 року. В межі вказаного масиву входить земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245. Вказана земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 згідно даних земельного кадастру, має площу 2 га. На момент огляду встановлено, що земельна ділянка розорена, не засіяна. З використанням приладу GРS GARMIN були встановлені на місцевості межі археологічної пам`ятки «Поселення Шкадрети І» черняхівської та бабинської культури. Окрім цього, в межах вказаного кримінального провадження, 26 червня 2024 року проведено додатковий огляд вказаної земельної ділянки. Так, об`єктом огляду являлася земельна ділянка, яка розташована за межами населеного пункту с. Шкадрети Миргородського (колишнього Лохвицького) району Полтавської області за 0,25-0,35 км на північний схід-північ від північної околиці с. Шкадрети. В подальшому встановлено, що за допомогою технічного засобу, а саме приймача «GNSS» моделі «Reach RS2», заводський номер НОМЕР_1 , були визначені геодезичні дані земельної ділянки. Згідно вказаного прибору встановлено, що площа земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети I» має площу 1,3414 га. Окрім цього, відповідно до даних за вказаним прибором (тех. засобом) приймачем «GNSS» встановлені наступні поворотні точки ділянки: точка № 1: Х- 5566181.731, НОМЕР_2 ; точка № 2: Х- 5566212.999, НОМЕР_3 ; точка № 3: Х- 5566337.43, НОМЕР_4 ; точка № 4: Х- 5566339.036, НОМЕР_5 ; точка № 5: Х- 5566262.438, НОМЕР_6 ; точка № 6: Х- 5566238.321, НОМЕР_7 . В межі земельної ділянки, на якій знаходиться вказане «Поселення Шкадрети I», входить земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка має площу 2 га. Проведеним оглядом також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка входить в межі земельної ділянки пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Шкадрети I», розорена та засіяна соєю. 
У сукупності вказані докази свідчать, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 розташована на території об`єкта культурної спадщини - пам`ятки археології. 
Ураховуючи викладене, на думку позивача, для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірних земель необхідно усунути перешкоди в користуванні ними шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки як земель сільськогосподарського призначення з припиненням права власності за ОСОБА_1 на цю ділянку, відомості про що містяться в Державному земельному кадастрі. При цьому скасування реєстрації земельної ділянки з припиненням прав на неї є ефективним способом захисту порушених прав, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельних ділянок. Таким чином, стосовно земель історико-культурного призначення установлено пріоритет права власності українського народу, державної власності над приватним володінням, тобто законно набути право власності на спірну ділянку не могла жодна юридична чи фізична особа, у тому числі й відповідач ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року позов Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа КП «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології задоволено частково.
Усунуто перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, а також в особі Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І».
Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26 квітня 2021 року № 3154 - СГ щодо затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки із кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 1,3414 га, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» з охоронним номером 4714-Пл, та яка входить в межі земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2361579653226, номер відомостей про речове право 42008459.
Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2361579653226, номер відомостей про речове право 42008459 із припиненням речових прав щодо неї.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь Полтавської обласної прокуратури з кожного по 4542,00 грн судового збору, сплаченого за пред`явлення цього позову, та по 1135,50 грн - за заяву про його забезпечення.
Позиції учасників справи
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року не погодилася ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохала суд оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване рішення місцевого суду є таким, що прийнято при: недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенні норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, місцевим судом не було враховано європейського принципу щодо права на мирне володіння майном та статусу ОСОБА_1 як добросовісного набувача на спірну земельну ділянку.
Судом першої інстанції не було вжито процесуальних заходів щодо дотримання прокурором приписів статей 175, 177 ЦПК України, оскільки при поданні позовної заяви не було подано до суду для належного підтвердження вартості спірного майна - експертно-грошову оцінку земельної ділянки, натомість було подано довідку про нормативну грошову оцінку, що не відповідає нормам законодавства; також не було внесено грошові кошти на депозитний рахунок суду у розмірі вартості спірного майна, оскільки компенсація вартості майна добросовісному набувачу, яким є відповідач, є обов`язковою згідно частини п`ятої статті 390 ЦК України.
Відповідачем наголошено, що суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Крім того, визначальною обставиною для встановлення істини по справі є з`ясування факту накладення спірної земельної ділянки повністю/частково на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І», що з наявних в матеріалах справи документів неможливо з`ясувати.
Зауважено, що оскільки на спірну земельну ділянку зареєстроване право власності відповідача, слід прийти до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки належним способом захисту свого права буде пред`явлення саме віндикаційного позову.
Окремо наголошено, що Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2022 року у справі №545/1847/20 виснував, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вимога про визнання наказу незаконним, його скасування є неефективним способом захисту, оскільки рішення органу державної влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване, і незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно надати правову оцінку рішенню органу державної влади та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Крім того, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку є неефективними способом захисту, оскільки відновлення порушених прав забезпечується зобов`язанням повернути земельну ділянку.
Також вказано, що Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області було дотримано порядок процедури передачі земельної ділянки у приватну власність.
Окремо зауважено, що прокурором в даному випадку не дотримано процедури, визначеної законодавством, щодо підстав та можливості представництва в суді інтересів держави в особі компетентних органів.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу, поданого Миргородською окружною прокуратурою Полтавської області
У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Миргородської окружної прокуратури прохав суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
З огляду на характер спірних правовідносин, позивач вважає, що не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право володіння та користування ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, що є сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Зауважено, що згідно норм чинного законодавства, стосовно земель історико-культурного призначення установлено пріоритет права власності українського народу, державної власності над приватним володінням, тобто законно набути право власності на спірну земельну ділянку не могла жодна юридична чи фізична особа, у тому числі й відповідач.
Також вказано, що прокурором подано позовну заяву до внесення змін в ЦК України та ЦПК України щодо перерахування вартості спірного майна на депозитний рахунок суду, норми яких не мають зворотної дії у часті та стосуються виключно добросовісного набувача.
Зауважено, що наданими прокурором доказами доведено факт перебування пам`ятки археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» в межах земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га.
Крім того, спосіб захисту прав та інтересів повинен бути таким, щоб у позивача не виникало необхідності повторного звернення до суду.
Вказано, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, видаючи наказ від 26 квітня 2021 року №3154-СГ, вийшло за межі наданих законом повноважень, оскільки, по-перше, право розпорядження цими землями належало Полтавській обласній державній адміністрації, по-друге, земельні ділянки на території пам`ятки археології не могли бути передані із державної у приватну власність. 
Під час подання позовної заяви, прокурором було долучено до матеріалів справи докази обґрунтування ним підстав для представництва інтересів держави.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу, поданого Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області прохало суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Вказано, що на час видання спірних наказів, земельна ділянка відносилася до земель державної форми власності сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням – для особистого селянського господарства, а тому органом виконавчої влади, що відповідно до закону мав право розпоряджатись земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Лохвицького району було Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.
Також відповідачем зазначено й про те, що прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, відповідачем визначив Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, а тому в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області).
Крім того, вимога щодо визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, акту, який застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволена, оскільки дія такого наказу вичерпала свою дію шляхом виконання.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Представник ОСОБА_1 - адвокат Ступнік С.В. під час судового засідання підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та прохав її задовольнити з підстав, що у ній наведені.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області – Ткачук О.В. підтримала вимоги апеляційної скарги та прохала суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Прокурор Полтавської обласної прокуратури Деряга О.Ю. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача та прохала суд оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Директор Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації у поданому до суду апеляційної інстанції клопотанні прохала суд розгляд справи здійснювати за відсутності їхнього представника.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників відповідачів та прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалам справи, що відповідно до облікової картки об`єкта культурної спадщини, складеної 02 липня 2012 року Департаментом культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України, «Поселення Шкадрети І» знаходиться за 0,25-0,35 км на північний схід-північ від північної околиці села Шкадрети Лохвицького району Полтавської області. Поселення розмішене на правому березі безіменного струмка - правої притоки р. Бодаква (басейн лівого берега р. Сули, річкова система р. Дніпра), загаченого дамбами у кількох місцях, у тому числі, - і біля поселення. Поселення багатошарове, різночасове (різнокультурне). Рештки поселення зафіксовані за поширенням підйомних матеріалів на поверхні. Вони трапляються на площі 120х120 м (приблизно 1,44 га у проекті землевідведення з розпаюванням навколишньої території, за поселенням зарезервовано 1,49 га орних угідь) (т. 1 а.с.26-31).
Відповідно до наказу Міністерства культури України від 27 березня 2013 року № 228, згідно з переліком, викладеним у додатку № 3 до вказаного наказу, порядковий номер 51, охоронний номер - 4714-Пл, розташована в с. Шкадрети, за 0,25-0,35 км на північний схід-північ від північної околиці села, пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., друга чверть першого тисячоліття н.е.), яку занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення (т. 1 а.с.24-25).
На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26 квітня 2021 року № 3154-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів. Надано у власність громадянці ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га ріллі (кадастровий номер 5322681900:00:002:0245) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів, аналогічна інформація відображена і в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 квітня 2024 року (т. 1 а.с.83-85).
Відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 372178607 від 01 квітня 2024 року встановлено, що документи, подані для державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 є наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 3154-СГ від 26 квітня 2021 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», номер відомостей про речове право: 42008459 (т.1 а.с.84-85).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площа 20000 га, документами, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки є проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розроблений 27 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_2 (т. 1 а.с.86-90).
27 квітня 2020 року на підставі договору № 2020-79 ФОП ОСОБА_2 розроблений проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів. Згідно пояснювальної записки вказаного проекту вбачається, що на земельній ділянці, яка планується до відведення ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області площею 2,0000 га, ґрунтовий покрив представлений ґрунтами агрогруп 53д, площею 2,0000 га. Запроектована земельна ділянка не відноситься до земель природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення та оздоровчого призначення.
Із висновку про розгляд документації із землеустрою, який 07 липня 2020 року складений експертом державної експертизи ОСОБА_4 за № 9243/82-20, та який міститься у вказаному проекті землеустрою, замовником якого є ОСОБА_1 , а підставою розроблення - наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27 березня 2020 року № 8750- СГ, встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів погоджується; зауваження та пропозиції до документації із землеустрою відсутні; вказаний проект відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам (т. 1 а.с.32-82).
З кримінального провадження №42024172050000010 від 20 лютого 2024 року встановлено, що досудове розслідування, яке проводиться Миргородським РВП ГУНП в Полтавській області, вбачається, що проведено огляд земельного масиву, який розташований за межами населеного пункту, поблизу с. Шкадрети Миргородського району (колишнього Лохвицького району) Полтавської області, на території Сенчанської ОТГ, який зафіксований протоколом огляду місця події від 09 травня 2024 року. В межі вказаного масиву входить земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245. Земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 згідно даних земельного кадастру, має площу 2 га. На момент огляду встановлено, що земельна ділянка розорена, не засіяна. З використанням приладу GРS GARMIN були встановлені на місцевості межі археологічної пам`ятки «Поселення Шкадрети І» черняхівської та бабинської культури.
В межах вказаного кримінального провадження 26 червня 2024 року проведено додатковий огляд земельної ділянки, яка розташована за межами населеного пункту с. Шкадрети Миргородського (колишнього Лохвицького) району Полтавської області за 0,25-0,35 км на північний схід-північ від північної околиці с. Шкадрети. В подальшому встановлено, що за допомогою технічного засобу, а саме приймача «GNSS» моделі «Reach RS2» заводський номер НОМЕР_1 , були визначені геодезичні дані земельної ділянки. Згідно вказаного прибору встановлено, що площа земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети I» має площу 1,3414 га. Відповідно до даних за вказаним прибором приймачем «GNSS» встановлені наступні поворотні точки ділянки: точка № 1: Х- 5566181.731, Y- 271162.7; точка № 2: Х- 5566212.999, Y- 271227.687; точка № 3: Х- 5566337.43, Y- 271221.237; точка № 4: Х- 5566339.036, Y- 271172.135; точка № 5: Х- 5566262.438, НОМЕР_6 ; точка № 6: Х- 5566238.321, Y- 271110.997. В межі земельної ділянки, на якій знаходиться вказане «Поселення Шкадрети I», входить земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка має площу 2 га. Проведеним оглядом також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка входить в межі земельної ділянки пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Шкадрети I» розорена та засіяна соєю (т. 1 а.с.91-110).
Згідно висновку експерта від 27 лютого 2025 року № КСЕ-19-24/66746 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР від 20 лютого 2024 року № №42024172050000010 встановлено, що розроблений ФОП ОСОБА_5 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів (на даний час Сенчанська територіальна громада Миргородського району) на земельну ділянку 5322681900:00:002:0245, площею 2,0000 га, що знаходиться поблизу с. Шкадрети Миргородського району Полтавської області на території Сенчанської територіальної громади, та його затвердження не відповідають вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, у тому числі Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17 жовтня 2012 року. Невідповідності наведені вище в дослідницькій частині висновку експерта. «Поселення Шкадрети І» (межі якого визначені КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради) розташовано в межах земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2,0000 га (т. 2 а.с. 122-157).
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо представництва прокурором інтересів держави
Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Повноваження прокурора з представництва інтересів держави в суді визначені Законом України «Про прокуратуру».
Прокурор у позовній заяві вказує, що Департамент культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавська обласна військова адміністрація є компетентними органами, уповноваженими на захист порушених інтересів держави у спірних правовідносинах, але останні такий захист не здійснюють. 
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший-третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Наведеним правилам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частини четверта, п`ята статті 56 ЦПК України).
Оскільки прокурор вважає, що у спірних правовідносинах є компетентний орган, уповноважений на захист порушених інтересів держави, колегія суддів знов звертає увагу на те, що при зверненні до суду з позовом прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (згідно висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21).
Так, з матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2024 року Перший заступник керівника Миргородської окружної прокуратури звернувся листом до Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавської обласної військової адміністрації, в якому повідомив про те, що на земельній ділянці сільськогосподарського призначення площею 2,00 га (кадастровий номер 5322681900:00:002:0245), розташованої на території с. Шкадрети Сенчанської територіальної громади Миргородського району Полтавської області (за межами населеного пункту) наявний об`єкт культурної спадщини – «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., бабинська культура; друга чверть першого тисячоліття н.е., черняхівська культура), охоронний номер 4714-Пл. Зазначену пам`ятку археології надано у приватну власність фізичній особі для ведення особистого селянського господарства, що є порушенням вимог ЗК України, Закону України «Про охорону культурної спадщини».
У зв`язку з вище вказаним, прокурор прохав відповідні органи звернути увагу на вище викладені обставини та до 20 червня 2024 року повідомити про вжиття заходів реагування до поновлення порушених інтересів держави (самостійного звернення до суду з відповідним позовом); у разі самостійного невжиття заходів – повідомити про причини.
06 червня 2024 року Департамент культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації надав згоду Миргородській окружній прокуратурі Полтавської області на представництво інтересів держави з даного питання в суді, що мотивовано наявністю в прокуратури необхідних матеріалів та доказів для обґрунтування позовних вимог за для усунення завдання шкоди інтересам держави.
11 липня 2024 року Полтавська обласна військова адміністрації повідомила Миргородську окружну прокуратуру Полтавської області про зосередження роботи адміністрації у сфері обороноздатності та забезпечення належної діяльності регіону в умовах воєнного стану, а тому, за наявності у прокуратури необхідних матеріалів та доказів для обґрунтування позовних вимог, висловила свою згоду щодо захисту інтересів держави в суді органами прокуратури.
27 серпня 2024 року Перший заступник керівника Миргородської окружної прокуратури повідомив Департамент культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації, Полтавську обласну військову адміністрацію про те, що органами прокуратури буде подано позовну заяву в інтересах держави про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології місцевого значення – «Поселення Шкадрети І».
Оскільки суб`єкти владних повноважень не вчиняли будь-яких дій з метою захисту законних інтересів держави та фактично надали свою згоду на вчинення таких дій прокурором, то останній, з дотримання приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», звернувся до місцевого суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та пам`яткою археології.
Щодо ефективного способу захисту
Прокурор звернувся до суду з позовом з метою захисту прав держави на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт культурної спадщини - пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І», що знаходиться на землях сільськогосподарського призначення державної власності на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області, які в подальшому з метою ведення особистого селянського господарства були передані у приватну власність ОСОБА_1 .
У частині другій статті 152 ЗК України зазначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 наведено правові висновки щодо застосування статей 387, 391 ЦК України, в якій висловлено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. 
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
У постанові Великої Палата Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 викладено правовий висновок про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 557/303/21, від якого Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 констатувала відсутність підстав для відступу, зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Тому зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належний власник - держава в особі позивача, звернувся з негаторним позовом, поданим на підставі статті 391 ЦК України. Вказана норма передбачає можливість судового захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні власником своїх прав щодо користування та розпорядження належним йому майном, у тому числі у випадках, коли право власності вже зареєстроване за іншим суб`єктом.
Таким чином, наведені представником ОСОБА_1 - адвокатом Ступніком С.В. правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, сформульовані в іншому правовому контексті, за відмінних фактичних обставин спору та з урахуванням іншого предмета і способу судового захисту. Відмінність у правовому регулюванні, застосованому судами під час розгляду відповідних справ, свідчить про неможливість їх застосування у цьому спорі, що виключає їхню релевантність для оцінки правомірності заявлених позовних вимог та визначення належного способу судового захисту.
Колегія суддів зазначає, що відповідні правові висновки Верховного Суду сформульовані у спорах, предметом яких були вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), тоді як правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, пов`язані із захистом права власності шляхом усунення перешкод у його здійсненні (негаторний позов). Зазначена відмінність має суттєве значення для визначення належного способу судового захисту, а тому наведені представником відповідача правові позиції не можуть бути застосовані без урахування особливостей спірних правовідносин.
Щодо вимоги про визнання незаконним і скасування наказу  Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області як способу захисту в спірних правовідносинах
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15-16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21).
Серед способів захисту порушених прав та інтересів законодавець у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України розрізняє визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.
Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Відповідно до частин другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.
При зверненні до суду з цим позовом прокурор послався на те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, який не уповноважений на розпорядження спірною земельною ділянкою, та зазначені у ньому відомості про цільове призначення землі спотворюють дійсні обставини, оскільки вказують на приватну форму власності (за законом – державна), розпорядника спірної ділянки – орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (на момент виникнення спірних правовідносин розпорядником була Полтавська обласна державна адміністрація), цільове призначення земельної ділянки – землі особистого селянського господарства (хоча насправді – землі історико-культурного призначення).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21).
У пункті 64 постанови від 30 травня 2018 у справі № 923/466/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: «Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах».
З огляду на особливості правового регулювання земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, та неможливість її передання у приватну власність, а також з урахуванням того, що спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_1 як землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів вважає, що позов з вимогою про визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за встановлених конкретних обставин цієї справи відповідає критерію правомірності та ефективності вибраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника. Подібний за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду вже формулювала у пункті 82 постанови від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та у пункті 122 постанови від 12 березня 2024 року у справі № 924/1206/21.
Беручи до уваги доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне наголосити, що дотримання Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області процедури передачі земельної ділянки у власність фізичної особи не має значення під час розгляду даної справи, оскільки заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим з огляду на норми матеріального права.
Щодо  об`єкту культурної спадщини «Поселення Шкадрети І» та визначення його меж
Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (абзац другий частини другої статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Отже, кургани та залишки стародавніх поселень є нерухомими археологічними об`єктами культурної спадщини, а отже, не можуть бути перенесеними на інше місце без втрати своєї цінності.
Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац шостий статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Натомість пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, цінність якого підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом його реєстрації.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.
Відповідно до частини шостої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 зазначено, що пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно з Законом України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати в приватній чи комунальній власності.
У статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством.
З метою підтвердження факту перебування об`єкту культурної спадщини – пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І» на території спірної земельної ділянки, прокурором до суду першої інстанції було подано, зокрема, матеріали кримінального провадження №42024172050000010 від 20 лютого 2024 року, в межах розслідування якого було здійснено:
1) огляд земельного масиву, який розташований за межами населеного пункту, поблизу с. Шкадрети Миргородського району (колишнього Лохвицького району) Полтавської області, на території Сенчанської ОТГ, який зафіксований протоколом огляду місця події від 09 травня 2024 року. В межі вказаного масиву входить земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245. Земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 згідно даних земельного кадастру, має площу 2 га. На момент огляду встановлено, що земельна ділянка розорена, не засіяна. З використанням приладу GРS GARMIN були встановлені на місцевості межі археологічної пам`ятки «Поселення Шкадрети І» черняхівської та бабинської культури;
2) 26 червня 2024 року додатковий огляд земельної ділянки, яка розташована за межами населеного пункту с. Шкадрети Миргородського (колишнього Лохвицького) району, Полтавської області за 0,25-0,35 км на північний схід-північ від північної околиці с. Шкадрети. В подальшому встановлено, що за допомогою технічного засобу, а саме приймача «GNSS» моделі «Reach RS2» заводський номер НОМЕР_1 , були визначені геодезичні дані земельної ділянки. Згідно вказаного прибору встановлено, що площа земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети I» має площу 1,3414 га. Відповідно до даних за вказаним прибором приймачем «GNSS» встановлені наступні поворотні точки ділянки: точка № 1: Х- 5566181.731, Y- 271162.7; точка № 2: Х- 5566212.999, Y- 271227.687; точка № 3: Х- 5566337.43, Y- 271221.237; точка № 4: Х- 5566339.036, Y- 271172.135; точка № 5: Х- 5566262.438, НОМЕР_6 ; точка № 6: Х- 5566238.321, Y- 271110.997. В межі земельної ділянки, на якій знаходиться вказане «Поселення Шкадрети I», входить земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка має площу 2 га. Проведеним оглядом також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка входить в межі земельної ділянки пам`ятки археології місцевого значення «Поселення Шкадрети I» розорена та засіяна соєю; 
3) експертизу та згідно висновку експерта від 27 лютого 2025 року № КСЕ-19-24/66746 встановлено, що розроблений ФОП ОСОБА_5 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за межами населених пунктів (на даний час Сенчанська територіальна громада Миргородського району) на земельну ділянку 5322681900:00:002:0245, площею 2,0000 га, що знаходиться поблизу с. Шкадрети Миргородського району Полтавської області на території Сенчанської територіальної громади, та його затвердження не відповідають вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, у тому числі Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17 жовтня 2012 року. «Поселення Шкадрети І» (межі якого визначені КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради) розташовано в межах земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245 площею 2,0000 га.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Беручи в сукупності надані прокурором докази, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що на спірній земельній ділянці знаходиться пам`ятка археології місцевого значення «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., бабинська культура; друга чверть першого тисячоліття н.е., черняхівська культура), охоронний номер 4714-Пл, що на підставі належних, достатніх та достовірних доказів не було спростовано відповідачами, зокрема й ОСОБА_1 .
Крім того, колегія суддів вважає за потрібне наголосити, що нерозроблення уповноваженим органом проекту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології та не внесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності громадян.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 557/303/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 317/372/22, від 19 березня 2025 року у справі № 543/245/23.
Колегія суддів вкотре зазначає, що під час судового розгляду відповідачами не спростовано факту розташування пам`ятки археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., бабинська культура; друга чверть першого тисячоліття н.е., черняхівська культура), охоронний номер 4714-Пл, у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, яка була передана у приватну власність ОСОБА_1 , а також не було спростовано належність вказаної пам`ятки архітектури до об`єктів культурної спадщини.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач у разі незгоди із судовим рішенням місцевого суду щодо відмови у призначенні земельно-технічної експертизи не була позбавлена можливості висловити заперечення щодо вказаної ухвали суду першої інстанції у поданій нею апеляційній скарзі або заявити відповідне клопотання до суду апеляційної інстанції, однак ОСОБА_1 вказаних дій під час перегляду рішення Лохвицького районного суду Полтавської області в апеляційному порядку не вчинила, а тому, згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Колегія суддів зазначає, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 у справі № 910/8413/21).
Щодо внесення коштів на депозитний рахунок суду
09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», згідно з яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Також у прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» передбачено, що положення цього закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим законом.
З вище вказаних норм вбачається, що їх дія поширюється з метою захисту прав та інтересів виключно добросовісного набувача спірного майна, яке підлягає поверненню на користь держави чи територіальної громади за позовною заявою органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора.
Під час розгляду даної справи визначальним є з`ясування питання чи є ОСОБА_1 добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га, на території якої розташовано пам`ятку археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., бабинська культура; друга чверть першого тисячоліття н.е., черняхівська культура), охоронний номер 4714-Пл.
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19).
За обставин цієї справи, ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5322681900:00:002:0245, площею 2 га, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №3154-СГ від 26 квітня 2021 року у порядку одержання у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Слід зауважити, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 розроблявся на замовлення останньої на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №8750-СГ від 27 березня 2020 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц вказано, що: «за обставин цієї справи і ОСОБА_1, і ОСОБА_2 (обидвоє - мешканці Полтави) не могли не знати про те, що земельна ділянка знаходиться у межах Парку «Перемога», розміщеному у цьому місті. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 могли і повинні була знати про те, що ця ділянка розташована у міському парку, який впродовж десятків років є об`єктом природно-заповідного фонду. Тому немає підстав вважати, що у спірній ситуації, мали місце недобросовісні дії лише з боку органів місцевого самоврядування. А крім того, законодавство України надає і ОСОБА_1, і ОСОБА_2 як сторонам відповідного договору купівлі-продажу ефективні засоби відновлення їхніх прав, якими вони на цей час, виходячи зі змісту матеріалів справи, не скористалися».
Оскільки ОСОБА_1 , в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки та проявивши розумну обачність, ознайомившись із місцем розташування наданої їй земельної ділянки та інформації, яка доступна у вільному доступі, зокрема, наказ Міністерства культури України «Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам`яток, історичних ареалів та занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» №228 від 27 березня 2013 року (посилання: https://wlm.org.ua/docs/mku/2013/228.pdf), та за необхідності отримавши кваліфіковану допомогу, мала можливість встановити розміщення на спірній земельній ділянці пам`ятки археології місцевого значення - «Поселення Шкадрети І» (друга чверть другого тисячоліття до н.е., бабинська культура; друга чверть першого тисячоліття н.е., черняхівська культура), охоронний номер 4714-Пл, то немає підстав вважати, що у спірній ситуації, мали місце недобросовісні дії лише з боку органів державної влади.
З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що відносно ОСОБА_1 норми Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» не підлягають задоволенню, а тому відсутність відомостей про внесення прокурором грошових коштів на депозитний рахунок суду у розмірі вартості спірного майна не має значення при розгляді даної справи.
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Колегія суддів вважає за потрібне наголосити, що частиною третьою статті 376 ЦПК України передбачено виключний перелік порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, які під час розгляду даної справи не були встановлені судом апеляційної інстанції.
Крім того, варто наголосити, що відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому у випадку наявності в інших учасників справи (відмінних від апелянта) інакших доводів, зокрема про незаконність та/або необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, останні мають передбачену нормами законодавства можливість звернутися до суду апеляційної інстанції з метою подачі апеляційної скарги.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані позивачем докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Ступнік С.В., слід залишити без задоволення, а рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року – без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат в частині судового збору, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Ступнік Сергій Васильович – залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2025 року.

Головуючий                                                        В.П. Пікуль
Судді                                                                 О.І. Обідіна

                                                                       О.О. Панченко