КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 372/3183/25
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13175/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
15 жовтня 2025 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у складі судді Висоцької Г.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ПРОКРЕДИТ БАНК», треті особи: Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Київська обласна філія Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції про зняття арешту з майна,-
 
                                                     В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК», у якому просив зняти арешти з належного йому майна, які були накладені ВДВС Обухівського РУЮ та Київською обласною філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, реєстраційний номер обтяження: 8868471, 09 липня 2009 року.
 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено.
 
В апеляційній скарзі адвокат Корзаченко В.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постановити окрему ухвалу щодо допущення суддею районного суду грубого порушення норм матеріального та процесуального права.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у позовній заяві позивач жодним чином не вважав себе боржником у невизначеному і неіснуючому виконавчому провадженні, адже до позовної заяви були додані відповідь Обухівського ВДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відсутність виконавчих проваджень та роздруківка з Єдиного реєстру боржників станом на момент подачі позову про відсутність відомостей про позивача у такому реєстрі. 
 
Вказано, що суд першої інстанції поверхнево, формально та неправильно оцінив обґрунтування і вимоги позовної заяви та наявні письмові докази.
 
Звертає увагу, що посилання районного суду, що позивач мав обрати інший спосіб захисту свого порушеного права шляхом оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VIIX ЦПК України шляхом звернення із відповідною скаргою, не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.
 
Вважає, що оскаржуваною ухвалою про відмову у відкритті провадження у справі суд позбавив позивача права на захист своїх прав у позовному провадженні.
 
Посилається на те, що відповідно до ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
 
У судовому засіданні адвокат Корзаченко В.М. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити.
 
Інші учасники в судове засідання не з`явилися, судом повідомлялися належно, від представника АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК» надійшло клопотання  про розгляд справи за його відсутності, а тому апеляційний суд вважає за можливе задовольнити подане клопотання й розглядати справу у  відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання.
 
Заслухавши думку адвокат Корзаченка В.М. в інтересах ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам відповідає, виходячи з наступного.
 
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
 
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
 
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилався на те, що на виконанні в Обухівському відділі ДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з нього на користь AT «ПРОКРЕДИТ БАНК» заборгованості, яку він давно вже сплатив. Однак, накладені у згаданому виконавчому провадженні арешти та обтяження так і не були зняті після закриття виконавчого провадження.
 
Також позивач вказував, що не зміг отримати копію постанови № НОМЕР_1 від 03 липня 2009 року, яка була видана ВДВС Обухівського РУЮ та стала підставою для накладення арештів на майно позивача, через її фізичну відсутність. Після закінчення виконавчого провадження і його знищення у зв`язку із закінченням терміну архівного зберігання, державним виконавцем своєчасно не було вирішено питання про зняття арештів (обтяжень, заборон). 
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції встановив, що позивач вважає себе  боржником у виконавчому провадженні, у якому на його майно накладено арешт, у зв`язку з чим він не може звертатися до суду з позовом про скасування арешту з майна, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 
 
З таким висновком районного суду погоджується й апеляційна інстанція.
 
Згідно із частиною першою статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
 
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
 
Аналогічні положення містяться і у статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
 
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
 
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
 
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
 
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".
 
Такий висновок щодо процесуального порядку захисту прав боржників у виконавчому провадженні викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.
 
Установивши, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 й у межах якого було накладено арешт на його майно, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
 
За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є обґрунтованими, оскільки позивачем не спростовано належними доказами, що арешт накладено на майно заявника, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування, а зводяться виключно до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
 
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з правом людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§ § 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торія проти Іспанії", заява № 18390/91).
 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", заява № 49684/99).
 
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.).
 
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі "Гору проти Греції" № 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги процесуального права при його постановленні, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року. 

Суддя-доповідач: 

Судді: