УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 345/3271/20
провадження № 51-4251ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 12020090170000592 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області                                 від 27 вересня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , стосовно якого судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються, тому вони й не перевіряються судом касаційної інстанції в цій частині.
Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, зарахування строку домашнього арешту у строк покарання, цивільного позову, арешту майна, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, яка зазнала нападу (розбій), за таких обставин.
Так, 08 червня 2020 року приблизно о 14:50 ОСОБА_4 , перебуваючи із  ОСОБА_5 та особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, в м. Калуш на пров. Вітовського, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, за попередньою змовою з указаними особами підбіг до потерпілої ОСОБА_6 та наніс їй удар твердим предметом ззаду в голову, чим заподіяв середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я. 
У цей час особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, вирвала з рук потерпілої сумку марки «МІС» вартістю 110 грн, у якій були мобільний телефон марки «Samsung», модель «Galaxy J3 2016 Duos SM-J320H/DS» - 1 050 грн та гроші - 880 грн, проте не втримала її та впустила на землю. Надалі сумку підняв ОСОБА_5 .
Після указаних дій ОСОБА_4 , особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зникли і розпорядилися ним на власний розсуд. У результаті цього діяння потерпілій спричинено майнову шкоду на загальну суму 2 040 грн.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 09 жовтня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, призначивши йому покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК.
Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що суди попередніх інстанцій неналежним чином врахували ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його особу. Крім того, скаржник звертає увагу Суду, що він визнав свою вину та щиро розкаявся.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України                          (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
На переконання колегії суддів Верховного Суду, безпідставними є твердження засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості з огляду на таке.
Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару,                                   а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; відомості про особу засудженого, зокрема його вік, стан здоров`я, а також те, що на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, судимостей не має; шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, ОСОБА_4 відшкодував; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Урахувавши вказані вище обставини, а також позиції прокурора, потерпілої та  сторони захисту щодо міри покарання, з метою дотримання принципів законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд дійшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, тобто в межах санкції ч. 2 ст.187 КК.
Отже, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого рішення про необхідність призначення засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке необхідно відбувати реально, з конфіскацією майна.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.
Апеляційний суд за результатами розгляду вказаної скарги погодився з висновками місцевого суду щодо призначення засудженому покарання та порядку його відбування, зауваживши про безпідставність вимог скаржника щодо призначення йому покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК.
Аргументуючи своє рішення у зазначеній частині, колегія суддів апеляційного суду зауважила, що місцевий суд не залишив поза увагою усі викладені в апеляційній скарзі обставини. Так, цей суд урахував, зокрема вік ОСОБА_4 , його позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність судимостей, те, що шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, відшкодовано потерпілій, а також позицію останньої, яка просила не позбавляти засудженого волі.
Крім того, апеляційний суд зауважив, що ОСОБА_4 визнав свою винуватість лише частково, заперечуючи свою найактивнішу та найжорстокішу роль у кримінальному правопорушенні (нанесення удару потерпілій у голову), проте така позиція повністю спростована показаннями неповнолітнього свідка ОСОБА_7 , який прямо вказав, що саме ОСОБА_4 наніс удар його матері. З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що така поведінка засудженого свідчить не про щире каяття, а про намагання применшити свою роль у скоєному та уникнути справедливого покарання.
Також Івано-Франківський апеляційний суд зауважив, що застосування приписів ст. 69 КК можливе лише за наявності виняткових обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, однак їх у цьому провадженні не встановлено. Звернув увагу суд апеляційної інстанції й на те, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий насильницький злочин, діючи у складі групи осіб за попередньою змовою. До того ж саме засуджений наніс потерпілій, яка була вагітна (8 місяць), удар у голову в присутності її малолітнього сина. За таких обставин, апеляційний суд вважав, що позитивні дані про особу засудженого та факт відшкодування шкоди не є тими винятковими обставинами, які б давали підстави для застосування приписів ст. 69 КК. Водночас суд зазначив, що визначений судом строк покарання, який є мінімальним відповідно до ч. 2 ст. 187 КК буде справедливим та співмірним скоєному.
На переконання Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 2 ст. 187 КК - 7 років. Саме таке покарання забезпечить дотримання засад призначення покарання, у тому числі його індивідуалізацію, буде справедливим, співмірним, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. З огляду на зазначене не є слушними твердження засудженого в касаційній скарзі, які практично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не повною мірою врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для застосування положень статті 69 КК. 
Також Суд вважає за необхідне зазначити, що обставини, про які вказує засуджений у касаційній скарзі та які, на його думку, не врахували суди попередніх інстанцій, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та не є достатніми для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінальних правопорушень. Так, суд касаційної інстанції зауважує, що ОСОБА_4 вчинив умисний тяжкий злочин із застосуванням насильства за попередньою змовою групою осіб, а саме напад у світлий час доби стосовно жінки, яка була з дитиною. Це свідчить про зухвалість особи засудженого у ході вчинення розбою та, на переконання колегії суддів Верховного Суду, вказує на підвищений рівень суспільної небезпеки ОСОБА_4 .
Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас доводи ОСОБА_4 з огляду на викладені вище обставини, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення йому більш м`якого покарання. За таких обставин у цьому провадженні немає причин вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.
Таким чином, доводи скаржника в касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 .
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до  неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє                                   у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                     ОСОБА_3