справа № 369/1680/22                                              головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
провадження № 22-ц/824/6597/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
16 вересня 2025 року                                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представницею - адвокаткою Головатенко Ольгою Сергіївною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданою представницею - адвокаткою Кухарчук Анною Юріївною на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просив:
визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_1 , на квартиру АДРЕСА_1 ;
визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення №104 за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_2 на майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , придбані за договором купівлі-продажу майнових прав від 11 жовтня 2018 року №С51-Б к2/215, укладений з ОСОБА_3 ;
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31 травня 2014 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.
Згоди щодо добровільного поділу майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. За час шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за позивачем; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 ; майнові права на квартиру АДРЕСА_5 ; автомобіль марки Citroen C3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску; автомобіль Hyundai, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску.
Позивач зауважує, що відповідач відчужила без його відома два автомобілі, які були спільною сумісною власністю подружжя, становить 1 166 560,00 грн.
Оскільки позивач повністю фінансово забезпечував відповідача, адже остання жодної фінансово участі в придбанні майна не приймала, довіряючи відповідачу, позивач значну частину майна оформив саме на відповідача, натомість відповідачка діяла лише з корисливих спонукань, адже рухоме майно було відчужено третім особам без будь-якої згоди позивача, то обраний позивачем варіант поділу майна  вважає рівнозначним, та таким, що не порушує права жодної із сторін.
У грудні 2022 року ОСОБА_2 надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечила частково проти задоволення позовних вимог, а саме просила розділити майно, яке знаходиться у власності сторін, по 1/2 частині кожному та встановити право спільної часткової власності. Відповідач зауважила, що запропонований позивачем поділ є вкрай несправедливим, а сам ОСОБА_1 намагається вирішити матеріальні питання на свою користь протягом перебування відповідача за кордоном разом з дітьми.
Вказала, що спільні діти сторін проживають з відповідачкою, натомість в порядку поділу майна позивач намагається залишити за собою двокімнатну квартиру з ремонтом, водночас відповідачу та дітям залишити однокімнатну квартиру без ремонту та нежитлове приміщення. Відповідач вважає, що оскільки спірне нерухоме майно придбане в період шлюбу, то підлягає поділу між подружжям в рівних частках.
У відповіді на відзив від 08 лютого 2023 року ОСОБА_1 наполягав на тому, що з огляду на презумпцію спільного сумісного майна подружжя, враховуючи те, що відповідач без відома та дозволу позивача реалізувала спірні автомобілі, придбані в період шлюбу, загальна вартість яких становила 415 960 грн, то позивач вважав за справедливе визнати за ним право власності на квартиру вартістю 1 261 000 грн, а за відповідачем право власності на майнові права на квартиру вартістю 678 000 грн, нежитлове приміщення вартість 72 600 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення № 104 за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в майнових правах на квартиру АДРЕСА_3 , придбані за договором купівлі-продажу майнових прав від 11 жовтня 2018 року №С51-Б к2/215. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення №104 за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в майнових правах на квартиру АДРЕСА_3 , придбані за договором купівлі-продажу майнових прав від 11 жовтня 2018 року № С51-Б к2/215. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 202,50 грн.
11 листопада 2024 року представниця позивача ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко О.С. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 68 000,00 грн.
03 лютого 2025 року представниця позивача ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко О.С. надала суду доповнення до заяви про ухвалення додаткового рішення, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 9 000 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу у розмірі 1 500 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу у розмірі 1 500 грн.
11 лютого 2025 року від представниці відповідачки ОСОБА_2 - адвокатки Кухарчук А.Ю. надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення та клопотання про зменшення розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Так, у своїй заяві зазначила, що відповідач заперечує щодо задоволення вказаної заяви, вважає її необґрунтованою, а розмір витрат на правову допомогу значно завищеним та не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт. У зв`язку із чим, просила суд відмовити у задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, а у випадку якщо суд прийде до висновку про задоволення вказаної заяви - зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до суми у розмірі не більше 5 000,00 грн, а інші витрати - 1 500 грн.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення у справі та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 4 500,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн. В іншій частині заяви - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко Ольга Сергіївна 09 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, вказала, що суд не врахував ані варіант поділу майна, запропонований позивачем, ані варіант поділу майна, запропонований відповідачем у заключній промові від 06 листопада 2024 року. Так, остаточно, в ході судового розгляду відповідачка змінила порядок поділу майна та просила суд виділити їй двокімнатну квартиру, а за позивачем визнати право на майнові права на однокімнатну квартиру та нежитлове приміщення.
Тобто, сторони просили як раз поділити спільне майно таким чином, щоб припинилася спільна сумісна власність. Більш того, кожен вимагав встановлення права одноосібної по суті приватної власності на майно, що є предметом поділу, так як в ході судового розгляду було встановлено та підтверджено письмовими доказами, що сторони мають конфліктні відносини і протягом більш ніж 4 років між ними тривають судові спори.
Натомість суд першої інстанції незважаючи на правові засади, що регулюють порядок поділу майна, позицію сторін по справі, письмові докази, які достеменно підтверджують реальність та можливість поділу майна, який заявлений позивачем, не вирішуючи справу по суті, лише змінив режим спільної сумісної власності на майно, що є предметом поділу, на режим спільної часткової власності. Тобто, оскаржуване рішення не призвело до вирішення проблем між сторонами та конфлікт не вичерпано, а породить нові спори щодо порядку користування спільним майном, виселення та ін.
Звернула увагу на те, що відповідачка не виконує рішення суду про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином.
Місцевий суд також не врахував, що відповідачці на праві приватної власності належить інша двокімнатна квартира АДРЕСА_6 , яка набута нею на підставі договору дарування.
Натомість квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом спору у цій справі, є єдиним нерухомим майном позивача та єдиним місцем його проживання.
Оскільки позивач повністю фінансово забезпечує двох дітей, сплачує аліменти на їх утримання, перераховує кошти на відпочинок, в той час як відповідачка перереєструвала два автомобілі без відома позивача третім особам, не дає бачитися позивачу з дітьми, намагається усіма методами та способами позбавити позивача єдиного місця проживання, моделюючи безпідставні підстави для відступлення від рівності часток при поділі майна, зазначаючи обставини, жодна з яких не відповідає дійсності та спростовуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, то відсутні будь-які правові підстави для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна.
За запропонованим позивачем варіантом поділу за відповідачкою визнавалися майнові права на іншу однокімнатну квартиру в будинку, який на час розгляду справи був прийнятий до експлуатації, а також право власності на нежитлове приміщення. Враховуючи, що придбана в шлюбі двокімнатна квартира дійсно є єдиним місцем проживання позивача, а відповідачка натомість забезпечена іншим житлом, за нею визнавалися права ще на два об`єкта нерухомого майна, а також з огляду на односторонній продаж відповідачкою придбаних у шлюбі автомобілів, запропонований позивачем варіант поділу, був єдино можливим за наявних фактичних обставин.
Також, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що при поділі майна слід врахувати вартість автомобілів, які відповідачка відчужила без його згоди та відома. При цьому, вказав, що в порядку взаємозарахування коштів при розподілі майна подружжя може бути зарахована лише половина вартості відчужених автомобілів у розмірі 207 980,00 грн.
Проте, без будь-якої правової підстави суд першої інстанції не враховуючи варіанту розподілу вищезазначеного майна, який заявлений позивачем, не беручи до уваги письмові докази, які виключають підстави для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна, не враховуючи варіант розподілу майна, що був запропонований відповідачем в письмовій заключній промові, суд безпідставно вирішив збільшити частку відповідача на 415 960,00 грн, порівняно з вартістю частки яка була визнана за позивачем. При цьому, суд врахував, що відповідач відчужила без його згоди два автомобілі, однак при поділі майна, без будь-якої правової підстави. Суд збільшив частку відповідача на вартість двох відчужених нею автомобілів в розмірі 415 960,00 грн.
Крім того, у мотивувальній частині рішення суд не навів жодної правової підстави щодо врахування при поділі майна лише половини вартості двох відчужених відповідачем автомобілів. В той же час, зазначаючи в рішенні, що майно підлягає поділу в загальному порядку в рівних частках, в резолютивній частині рішення суд відійшов від рівності часток при поділі, залишивши поза увагою вартість двох автомобілів, які відчужені відповідачем та вартість, яких має бути врахована при поділі майна.
Не погодившись із додатковим рішенням суду, представниця ОСОБА_2 - адвокатка Кухарчук Анна Юріївна 17 березня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат.
З позиції апелянта, сторона позивача мала можливість із 22 жовтня 2024 по 06 грудня 2024 року підготувати наявні у неї докази та подати їх суду під час виступу у судових дебатах.
Відповідно до матеріалів справи, ні позивач ОСОБА_1 , ні його представниця адвокатка Головатенко О.С. в судове засідання, яке було призначено на 06 листопада 2024 року не з`явилися, в судових дебатах не виступали, та до закінчення судових дебатів не зробили відповідну заяву про наявність поважних причин, які перешкоджають такій стороні подати докази понесених витрат на професійну правову допомогу до закінчення судових дебатів, як того вимагає ЦПК України.
06 листопада 2024 року представниця позивача Головатенко О.С. подала до Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву «Судові дебати», в якій зазначила про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення буде подана відповідна заява про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу з поданням відповідних підтверджуючих доказів. Однак не зазначила про поважні причин з яких така сторона не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.
11 листопада 2024 року адвокатка Головатенко О.С. до Києво-Святошинського районного суду подала заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу.
З наданих адвокаткою документів встановлено, що з моменту укладення Договору про надання правничої (правової допомоги) від 06 грудня 2021 року, і аж до 07 листопада 2024 року (тобто після судових дебатів у даній справі) була укладена Додаткова угода №1 до Договору про надання правничої (правової допомоги) від 06 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та АО «ДЖІ ЕНД ДЖІ», в якій була визначена ціна послуг.
У Договорі про надання правничої (правової) допомоги від 06 грудня 2021 року, Додатковій угоді №1 до договору визначеної ціни і строку дії договору в момент укладення такого договору узгоджено між позивачем та АО «ДЖІ ЕНД ДЖІ» не було.
Із поданих документів не встановлюється, що АО «ДЖІ ЕНД ДЖІ» доручило саме адвокату Головатенко О.С. ведення справи та підготовку документів: позовної заяви, відповідь на відзив на позовну заяву, клопотання про долучення доказів, заява про забезпечення позову тощо, що оцінено на суму 68 000 грн.
Позов поданий до Києво-Святошинського районного суду Київської області 25 січня 2022 року за підписом ОСОБА_1 в той час, як договір про надання правової допомоги укладений між ОСОБА_1 та АО «ДЖІ ЕНД ДІ» від 06 грудня 2021 року, а ордер виданий АО «ДЖІ ЕН ДІ» від 25 січня 2022 року, тобто позов було подано до того, як нібито у адвоката Головатенко О.С. з`явилися повноваження на ведення справи та виконання будь якої робити від імені клієнта - ОСОБА_1 , що не було взято до уваги районним судом під час ухвалення додаткового рішення.
Окрім того, Договір від 06 грудня 2021 року укладений між ОСОБА_1 та АО «ДЖІ ЕНД ДІ» не містить ціни послуг, розміру гонорару, порядку його формування та оплати.
Ціну послуг правової допомоги було визначено тільки 07 листопада 2024 року, тобто вже після завершення стадії судових дебатів, а отже фактичні докази так званих витрат на правову допомогу у даній справі були створені вже після завершення стадії судових дебатів, що суперечить вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України, ч. 1 ст. 246 ЦПК України, оскільки фактично до моменту закінчення судових дебатів у позивача як Клієнта, Замовника, за Договором про надання правничої (правової допомоги) від 06 грудня 2021 року зобов`язання по оплаті будь яких послуг по Договору про надання правничої (правової допомоги) від 06 грудня 2021 року з АО «ДЖІ ЕНД ДІ», аж до моменту прийняття рішення по суті не існувало, що свідчить про нереальність адвокатських витрат та ставить під сумнів їх дійсність та необхідність.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді Гаращенку Д.Р., судді, які входять до складу колегії: Болотов Є.В. Євграфова Є.П.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року призначено справу до розгляду за апеляційними скаргами ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Головатенко Ольгою Сергіївною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року та ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Кухарчук Анною Юріївною на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року на 28 травня 2025 року о 10 год 45 хв.
05 травня 2025 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко О.С. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому заперечила проти доводів апелянтки, вважаючи додаткове рішення законним та обґрунтованим.
06 травня 2025 року представниця ОСОБА_2 - адвокатка Кухарчук А.Ю. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення законним та обґрунтованим.
Рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 19 травня 2025 року №6 суддю судової палати з розгляду цивільних справ Гаращенка Д.Р. переведено до складу судової палати з розгляду кримінальних справ та змінено спеціалізацію.
Розпорядженням №692/06.1-01/25 від 21 травня 2025 року у зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем Гаращенком Д.Р. продовжувати розгляд судової справи №369/1680/22 (а/п №22-ц/824/6597/2025) призначено повторний автоматизований розподіл указаної цивільної справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, які входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко Ольга Сергіївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити. Заперечила проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 з підстав, наведених у відзиві.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_2 - адвокатка Кухарчук Анна Юріївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити. Заперечила проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 з підстав, наведених у відзиві.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 31 травня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .
Рішенням від 26 серпня 2020 року у справі №369/1620/20 Києво-Святошинський районний суд Київської області розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 .
За змістом свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2014 року індексний номер 28029278 квартира АДРЕСА_7 належить ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2021 року №288776819 зазначена квартира є єдиним нерухомим майном, яке належить ОСОБА_1 .
Відповідно до акту видачі ключів від 09 серпня 2014 року ТОВ «Парадиз-Строй» передало, а ОСОБА_1 , прийняв ключі від квартири АДРЕСА_7 .
02 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0618 га за адресою: Київська обл., Васильківський район, Малосолтанівська сільська рада, СТ «Руслан», кадастровий номер 3221484901:01:025:0180.
18 липня 2016 року ОСОБА_2 набула у власність нежитлове приміщення №104 площею 3,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .
11 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу майнових прав №С51-Б к2/215, за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру з будівельним номером АДРЕСА_8 .
Відповідно до акту приймання-передачі грошових коштів до договору купівлі-продажу майнових прав №С51-Б к2/215 від 11 жовтня 2018 року ОСОБА_2 сплатила у повному обсязі, а ОСОБА_3 прийняв грошові кошти на суму 346 290,04 грн.
23 квітня 2019 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_6 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2021 року №288770769.
Постановою державного виконавця від 08 жовтня 2021 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_9, відкритого на підставі виконавчого листа від 23 лютого 2021 року №369/3696/20, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, скасовано тимчасове обмеження ОСОБА_1 у керуванні транспортними засобами у зв`язку з погашенням заборгованості зі сплати аліментів в межах зазначеного виконавчого провадження.
За змістом листа від 04 листопада 2021 року ОСОБА_3 , повідомив ОСОБА_1 про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 збудовано. Стан готовності будинку становить 100%, будинок знаходиться на стадії введення в експлуатацію. Замовник будівництва звернувся до ДІАМ згідно Акту готовності.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ОСОБА_2 з 12 грудня 2015 року була власником транспортного засобу Hyundai Elantra, державний номер НОМЕР_7 .
За змістом відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Київській області віл 13 грудня 2021 року №31/10-5550 за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль Citroen C3, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 , який 03 серпня 2021 року було відчужено на користь третьої особи, а також автомобіль Hyundai Elantra, державний номер НОМЕР_7 , який 08 жовтня 2021 року був перереєстрований на нового власника.
Згідно з висновком експерта від 31 жовтня 2021 року №31-01/10 вартість автомобіля Hyundai Elantra, державний номер НОМЕР_7 , становила станом на 31 жовтня 2021 року 271 430,00 грн. Про кримінальну відповідальність експерт попереджений, що засвідчено підписом експерта ОСОБА_8 .
За змістом висновка експерта від 31 жовтня 2021 року №31-02/10 вартість автомобіля Citroen C3, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 , становила станом на 31 жовтня 2021 року 144 530,00 грн. Про кримінальну відповідальність експерт попереджений, що засвідчено підписом експерта Куліш О.В.
За змістом висновку експерта Комашка Р.В. від 05 листопада 2021 року №1-11/2021, який попереджений про кримінальну відповідальність, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 261 000,00 грн, вартість нежитлового приміщення №104 за цією ж адресою - 72 600,00 грн, а ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 - 678 000,00 грн.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно та майнові права на квартиру набуті сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, в порядку взаємозарахування коштів при розподілі майна подружжя може бути зарахована лише половина вартості відчужених автомобілів у розмірі 207 980,00 грн. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що несправедливим є поділ майна у запропонований позивачем спосіб шляхом визнання права власності за позивачем на квартиру вартістю 1 261 000 грн, а за відповідачем - на нерухоме майно загальною вартістю 750 600 грн навіть з врахуванням суми половини вартості відчужених автомобілів на суму 207 980 грн, з огляду на перебування на утриманні відповідача двох спільних дітей позивача та відповідача. Суд першої інстанції не погодився із запропонованим варіантом поділу позивачем та провів його поділ в інший спосіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року  у справі №6-486цс16 викладено правовий висновок про те, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Важливо, в даному випадку, при звернення до суду з вимогою про поділ майна та при обґрунтуванні права на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходити з підстав набуття автомобіля в спільну сумісну власність подружжя, наслідків відчуження майна не в інтересах сім`ї, а також вжиття заходів для доведення дійсної вартості автомобіля на час вирішення спору (наприклад, висновок автотоварознавчого дослідження).
Виходячи з наведеного, у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.
Відповідна правова позиція зазначена, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року по справі №545/2396/20.
В той же час,  ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що не ставить вимогу про стягнення на його користь грошової компенсації вартості відчужених ОСОБА_2 без його згоди автомобілів Citroen C3, реєстраційний номер НОМЕР_8 та Hyundai Elantra, державний номер НОМЕР_7 .
При цього, сам факт відчуження цих автомобілів без згоди позивача не спростовує презумпцію спільності та рівності часток сторін у праві власності на інше, набуте у шлюбі майно, тому суд першої інстанції правомірно визначився з розміром часток сторін у праві власності на майно, яке є предметом спору у цій справі. Поряд з цим, апеляційний суд бере до уваги, що врахування вартості проданих автомобілів під час поділу майна можливе лише за згодою співвласника що бажає поділу на отримання відповідної грошової компенсації, на що позивач у даній справі заперечує.
Крім того, належна ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартира у м. Васильків не є спільним сумісним майном подружжя і обґрунтовано не врахована судом першої інстанції при визначенні розміру часток подружжя у спірному майні.
Також не має правового значення при поділі майна сторін та не підлягає врахуванню наявність у них інших судових спорів; факт виконання/ невиконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків зі сплати аліментів, витрат на оздоровлення та відпочинок дітей, а також ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення у справі про визначення способу участі позивача у вихованні дітей; відсутність у позивача іншого житла окрім квартири АДРЕСА_1 .
Крім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта стосовно того, що саме вся вартість спірних автомобілів повинна враховуватися при поділі у частку відповідачки, оскільки вартість таких автомобілів, як і самі автомобілі належать подружжю у рівних частках, а отже по 207 980,00 грн., а тому вартості проданих автомобілів належить відповідачці і збільшення її частки на повну вартість проданих автомобілів є безпідставним.
Отже, висновки суду першої інстанції про неможливість задоволення позовних вимог саме у обраний позивачем спосіб є цілком законним та обгрунтованим, оскільки виділ у особисту власність позивачу двокімнатної квартири придатної для проживання вартістю 1 261 000, 00 грн. з одночасним виділом відповідачці у особисту власність нежитлового приміщення вартістю 72 600, 00 грн. та майнових прав на однокімнатну квартиру (фактично теж нежитлове приміщення) вартістю 678 000, 00 грн., що загалом складає 750 600,00 грн., навіть з врахуванням частки позивача за продані автомобілі 207 980, 00 грн. (958 000, грн.= 750 600,00 + 207 980,00) порушує принцип співмірності та рівності часток подружжя при поділі майна, а отже протирічить нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що оскільки у даній справі він не заявляв позовних вимог про стягнення компенсації вартості проданих автомобілів, він не позбавлений права у подальшому пред`явити такий позов до суду для захисту своїх інтересів, оскільки під час розгляду даної справи суд не вправі вийти за межі позовних вимог і самостійно стягнути таку компенсацію.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
Суд першої інстанції встановив, що з метою отримання правової допомоги між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Джі енд Ді» укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги від 06 грудня 2021 року.
Додатковою угодою №1 від 07 листопада 2024 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 06 грудня 2021 року сторони за взаємною згодою вирішили викласти п. 5.3 Договору в наступній редакції: «Сума витрат на професійну правничу (правову) допомогу оплачується Замовником на рахунок виконавця протягом 5 (п`яти) місяців з дати підписання Сторонами Акту наданих послуг до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 06 грудня 2021 року».
Згідно п.п. 2, 3 Акту наданих послуг від 07 листопада 2024 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 06 грудня 2021 року, замовник підтверджує, що не має до Виконавця претензій щодо якості та повноти наданих послуг. Розмір витрат на професійну правничу (правову) допомогу складає 68 000,00 грн, з яких:
формування правової позиції по справі - 5 000,00 грн;
ознайомлення із заявами по суті справи, документами з процесуальних питань та доказами, наданими іншими учасниками справи під час розгляду справи судом - 4 000,00 грн;
складання заяв по суті справи - 15 000,00 грн;
складання документів з процесуальних питань - 9 000,00 грн;
складання апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2022 року - 5 000,00 грн;
участь в судових засіданнях - 30 000,00 грн.
Дослідивши обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, з урахуванням вимог розумності та справедливості, місцевий суд дійшов висновку про необхідність відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачу у розмірі 14 000,00 грн.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині співмірності заявлених до стягнення витрат колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У заяві від 06 листопада 2024 року до судових дебатів представниця ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко О.С. на виконання вказаних положень вказала, що заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу з відповідними підтверджуючими доказами буде подано протягом 5 днів після ухвалення рішення по даній справі.
Заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу представниця ОСОБА_1 - адвокатка Головатенко О.С. подала 11 листопада 2024 року, тобто до ухвалення 13 грудня 2024 року рішення у справі, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк на подання такої заяви.
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:
- фіксованого розміру,
- погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції врахував доводи представника відповідачки ОСОБА_2. про неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу з реальним обсягом такої допомоги у суді, часом, витраченим на надання таких послуг, критерій реальності та розумності таких витрат.
Колегія суддів погоджується, що визначений судом до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн є дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи, так і обставинами справи, з урахуванням їх часткового задоволення.
При цьому, здійснення розподілу судових витрат при ухваленні остаточного судового рішення є обов`язком суду відповідно до ст. ст. 141, 264 ЦПК України, а тому здійснити розподіл витрат позивача на проведення автотоварознавчого дослідження суд мав право без відповідного клопотання сторони справи.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представницею - адвокаткою Головатенко Ольгою Сергіївною - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представницею - адвокаткою Кухарчук Анною Юріївною - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська
 
                   Г.І. Мостова