ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7686/25 Справа № 202/4670/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Туманов Сергій Геннадійович, та Дніпропетровської обласної прокуратури, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року, у складі судді Бєсєди Г.В. по справі № 202/4670/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, треті особи Дніпропетровська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, –

ВСТАНОВИЛА: 

ОСОБА_1 звернулася через суд із позовною заявою, пред`явленою до Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, визначивши третіми особами Дніпропетровська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, на предмет стягнення з Державного бюджету України через Державне Казначейство України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області на користь неї 3 905 280 грн завданої моральної шкоди за час незаконного відбування покарання у місцях позбавлення волі з 17 листопада 2019 року по 19 вересня 2023 року, обґрунтовуючи це тим, що постановою Касаційного кримінального суду від 19 вересня 2023 року у справі 204/647/20 вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2022 року змінено. Перекваліфіковано її дії, та звільнено ОСОБА_1 з-під варти в залі суду у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання. Вироком у цій самій справі від 12 серпня 2021 року залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року її було визнано винуватою в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 УК України та призначено їй покарання у вигляді дев`яти років позбавлення волі. Строк відбуття покарання відраховано з моменту фактичного затримання, а саме з 17 листопада 2019 року.
На день звільнення з моменту початку відбуття покарання пройшло 3 роки, 10 місяців, 13 днів. Зазначає, що їй було спричинено моральну шкоду у вигляді порушення нормальних життєвих стосунків з близькими, знайомими, колегами по роботі, що змусило її докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Вона була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Ввесь час розслідування та розгляду кримінальної справи, вона змушена була перебувати під обтяженням обвинувачення у найтяжкому злочині, про що знали її близькі родичі друзі та знайомі. Ці та інші обставини викликали у неї відчуття приниження, повну безпорадність перед Державою, зневіру в намірах суду та прокурора дійсно встановити істину в кримінальній справі, відчай від того, що знову і знову її змушували пригадувати обставини трагічних подій, забути та не пригадувати ніколи. Перебування в стані постійного стресу від усього вищенаведеного відобразилося на особистому житті, вона не мала можливості планувати свою життя на свій розсуд. Зазнала приниження честі, гідності, та ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з порушенням її прав та нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми.
Внаслідок незаконних рішень виникла необхідність прикладати додаткові зусилля для організації життя та налагодження стосунків з оточуючими, тривалими душевними стражданнями, які вплинули на її здоров`я та спровокували розвиток глибокої депресії. Постійні стресові ситуації, психологічне напруження, депресивний стан та внутрішні переживання призвели до порушення сну, апетиту, виникало відчуття постійної перевтоми.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, треті особі, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Дніпропетровська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 180 000 грн відшкодування моральної шкоди.
       Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок неправильної кваліфікації органами досудового розслідування, прокуратури і суду дій ОСОБА_1 , остання незаконно перебувала під вартою з 17 листопада 2021 року по 19 вересня 2023 року, що свідчить про порушення її прав, гарантованих статтею 5 Конвенції та дає право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначений у відповідності до встановленої судом тривалості, характеру, глибини та обсягу страждань позивача. При цьому, суд першої інстанції також керувався принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, в силу положень статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». 
       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Туманова С.Г. та Дніпропетровська обласна прокуратура звернулися до суду з апеляційними скаргами, де ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки моральним стражданням, які перенесла позивач у зв`язку із незаконним її позбавленням волі, звинувачення та ніби то встановлені судами вироки про вчинене позивачем навмисне вбивство викликали негативне ставлення до неї як співробітників установ виконання покарань, так і оточуючих співкамерників. Разом з цим такі обвинувачення погіршили її стосунки з рідними, друзями та співробітниками. Перебування в стані постійного стресу від усього вищенаведеного сильно відобразилось на особистому житті, позивач не мала можливості планувати своє життя на свій розсуд. ОСОБА_1 зазнала приниження честі, гідності, та ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з порушенням її прав та нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, вимушеність змін звичного способу життя.
       Прокуратура у своїй апеляційній скарзі також вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та просить рішення суду скасувати в частині стягнення моральної шкоди та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції неповною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, адже ОСОБА_1 не є виправданою, реабілітованою особою, а постановою Верховного Суду від 19 вересня 2023 року у кримінальній справі №204/647/20 їй лише змінено кваліфікацію діяння з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України та призначена міра покарання в межах санкції цього закону, а отже вона визнана винною за ст. 118 КК України. Крім того прокурор наголосив, що п. 15 постанови ВС визначено: «доводи касаційної скарги сторони захисту зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вона перебувала у стані оборони від суспільно-небезпечного посягання з боку потерпілого, а тому дали неправильну оцінку діям засудженої». З даної оцінки суду прокурор стверджує, що захисник засудженої в касаційній скарзі не просив суд виправдати ОСОБА_1 , а просив перекваліфікувати лише її дії, що постановою Верховного Суду і було прийнято та дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 КК України (умисне вбивство) на ст. 118 КК України (умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони) та призначена міра покарання у виді 2 років позбавлення волі. На даний час відсутнє судове рішення яким виправдано дії ОСОБА_1 , щоб надавало можливість застосування норм ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
       Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційні скарги не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.         Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.
       Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що СВ Чечелівським ВП Дніпровського ВП ГУНП здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019040680002331 від 17 листопада 2019 року, за ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом умисного вбивства ОСОБА_2 .
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року у справі №204/647/20, ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. До набрання вироком законної сили ОСОБА_1 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 17 листопада 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 грн. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019040680002331 від 17 листопада 2019 року, щодо ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишено без задоволення. Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року у справі №204/647/20 відносно ОСОБА_1 залишено без змін.
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 вересня 2023 року у справі №204/647/20 касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 задоволено. Вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 27 червня 2022 року щодо ОСОБА_1 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з частини 1 статті 115 КК України на статтю 118 КК України і призначено їй за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти в залі суду в зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.
Колегія суддів наголошує, що зазначені судові рішення, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, є преюдиційними для розгляду цієї справи, а обставини та фактичні дані, встановлені в цих судових рішеннях, в силу ч. 5 ст. 82 ЦПК України” учасниками справи не спростовані.
Статтею 56 Конституції України гарантовано кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частинами 1, 2 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає. у випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. 
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції, враховуючи п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України №266/94-ВР, вірно встановив факт незаконного тримання  ОСОБА_1  під вартою 1 рік 10 місяців та 13 днів, оскільки, у зв`язку з перекваліфікацією Верховним Судом вчиненого нею кримінального правопорушення, строк відбування покарання ОСОБА_1  змінився суттєво від попередньо встановленої помилкової кваліфікації кримінального правопорушення у бік його зменшення. ОСОБА_1 фактично перебувала під вартою 3 роки 10 місяців та 13 днів, тоді як за зміною кваліфікацією кримінального правопорушення позивачеві було призначено покарання у вигляді відбування покарання 2 роки, які вона фактично відбула.
       Доводи скаржника Дніпропетровською обласної прокуратури про те, що виправдовувального вироку у кримінальній справі ОСОБА_1 немає, тому і не може бути застосовані положення ЗУ №266/94-ВР, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже внаслідок неправильної кваліфікації органами досудового розслідування, прокуратури і суду дій ОСОБА_1 , остання незаконно перебувала під вартою 1 рік 10 місяців та 13 днів, що свідчить про порушення її прав, гарантованих статтею 5 Конвенції та дає право на відшкодування моральної шкоди, що узгоджується з висновками у справі "Шульгін проти України" ЄСПЛ.
Розв`язуючи питання про розмір матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно зі статтею 13 Закону №266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження №6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Слідуючи роз?ясненням, наданим у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, суд приймає до уваги, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
       Скаржник ОСОБА_1 , наводячи доводи щодо невірно визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди у зв`язку із неповно дослідженими обставинами справи, не надавала ані суду першої інстанції, ані при розгляді апеляційного суду на підтвердження порушення психоемоційного стану та встановлення інтенсивності та тривалості психотравмуючого впливу зазначеної ситуації на неї, щоб було співмірно заявленому позивачем розміру моральної шкоди, зокрема, висновку експерта-психолога.
        Розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням також і відповідної правової позиції, викладеної Великою палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), та Другої палати КЦС ВС у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №296/2190/17. 
Також суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62).
Відтак, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно застосував норми діючого законодавства, засади розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди 180 000 грн, який буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань.
Визначений позивачем розмір моральної шкоди 3 905 280 грн, з урахуванням встановлених обставин справи є надто завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з чим повністю погоджується і колегія суддів та що не спростовано скаржником ОСОБА_1 .
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       За наведених вище обставин, колегія суддів доходить висновку, що доводи скаржників не містять істотних та необхідних для спростування висновків суду першої інстанції доказів та інших обставин, які б не були досліджені судом першої інстанції, з якими повністю погоджується колегія суддів.
       Доводи апеляційних скарг не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
       Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 
       Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. 
       Так, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п. 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. 
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами, тоді як скаржником такі докази не спростовані.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 ,в інтересах якої діє адвокат Туманов Сергій Геннадійович, та Дніпропетровської обласної прокуратури - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 01 жовтня 2025 року.
Повний текст постанови складено 10 жовтня 2025 року. 
       
Головуючий:                                                         В.С. Городнича

       Судді:                                                                 М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна