ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 583/914/24
провадження № 51-1309 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)          ОСОБА_6 
засудженого (у режимі відеоконференції)   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Сумського апеляційного суду від 05 лютого 2025 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12024200460000068 від 22січня 2024 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жуковського московської області російської федерації, який зареєстрований та проживає за адресою:   АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Охтирськогоміськрайонного суду Сумської області від 19 березня2024 року     ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження воліна строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено   ОСОБА_7  покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
У порядку ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 року у виді 3 місяців позбавлення волі та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку,20 січня 2024 року близько 13:00,    ОСОБА_7 проходив повз магазин «Маркетопт» за адресою: вул. Армійська, 78, м. Охтирка,Сумська область, де помітив банківську карту емітовану в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я   ОСОБА_8 , яка раніше була втрачена останньою з власної необережності, якою таємно заволодів з метою подальшої крадіжки з неїгрошей.
Надалі,  ОСОБА_7 , будучи обізнаним про воєнний стан в України,діючи таємно, повторно, здійснив покупкиз банківської карти на ім`я  ОСОБА_8  у різних магазинах, що знаходяться у м. Охтирка, на загальну суму 3351,08 грн.
Сумський апеляційний суд вирокомвід 05 лютого 2025 року апеляційні скарги потерпілої    ОСОБА_8 тапрокурора      ОСОБА_9 задовольнив, вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 березня 2024 рокув частині призначеного покарання скасував та ухвалив новий вирок, яким   ОСОБА_7 призначивпокарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив     ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення воліна строк 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання, частково приєднавневідбуте покарання за попереднім вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 року у виді 3 місяців позбавлення волі та остаточно призначив     ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяців. У іншій частині вирок суду залишив без змін.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений     ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати вирокапеляційного суду та залишити без зміни вирок суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, безпідставно не врахував, що в нього на утриманні є неповнолітня дитина, він співпрацював зі слідством та щиро розкаявся у скоєному. Зауважує, що завдану потерпілій шкоду не відшкодував, оскільки йому не надходив виконавчий лист. Наголошує, що пішов працювати на підприємство при виправній колонії задля можливості відшкодування збитків останній.
На адресу Суду надійшли заперечення від прокурорів     ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у яких останні вважали доводи касаційної скарги безпідставними та просили оскаржуване рішення залишити без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор доводи касаційної скарги підтримав частково, просив оскаржуване судове рішення змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відсутність у засудженого щирого каяття.
Засуджений та його захисник підтримали подану касаційну скаргу, просили її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та  апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні, зокрема кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185КК України.
Суд касаційної інстанції погоджується з такою кваліфікацією дій засудженого, оскільки змістом встановлених судами фактичних обставин справи, а також пред`явленим останньому обвинуваченням підтверджується, що ОСОБА_7 вчинив продовжуванекримінальнеправопорушення, яке складається з декількох тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром.
Про правильність такого висновку свідчить те, що останній планомірно, послідовно, з невеликими проміжками часу, однаковим способом (використовуючи банківську картку потерпілої ОСОБА_8 ), здійснював покупки у різних магазинахна загальну суму 3351,08 грн.
До того ж посилання у пред`явленому обвинуваченні, яке визнане судами доведеним, на скоєння ОСОБА_7 першого епізоду крадіжки «повторно» пов`язане з вчиненням ним вказаного злочину в період незнятої та непогашеної судимості за корисливий злочин відповідно до вироку Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 року, зміненогоухвалоюСумськогоапеляційного суду від 26 лютого 2024 року. А всі наступні епізоди крадіжки вчинялися ОСОБА_7 з метою продовжити власну злочинну діяльність, направлену на заволодіння наявними на банківській карті потерпілої грошовими коштами, тобто, як уже зазначалося вище, були об`єднані єдиним кримінально протиправним наміром.
Водночас висновки суду про доведеність винуватості           ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й  достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання -  конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що  застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та  обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Відповідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і  не  виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.
Призначаючи   ОСОБА_12 покарання, апеляційний суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.
Так, апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання й ухвалюючи свій вирок стосовно   ОСОБА_11 , зазначив, що місцевий суд застосовуючи до засудженого приписи ст. 69 КК України, не повною мірою врахував того, що останній не відшкодував завдану кримінальним правопорушеннямматеріальну шкоду в сумі 3351,08 грн, на чому наполягала потерпіла   ОСОБА_8 , а також не звернув уваги на ту обставину, що     ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів і за наявності не знятих та не погашених у встановленому законом порядку судимостей, вчинив новий тяжкий злочин, що, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення.
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов слушного висновку, що призначення ОСОБА_12 покарання із застосування ст. 69 КК України не відповідатиме принципам справедливості та співмірності скоєному через невиправдану м`якість, оскільки не сприятиме запобіганню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
У той же час, призначаючи останньому покарання, цей суд врахував тяжкість злочину та сукупність всіх обставин, що характеризують кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 в умовах воєнного стану, особу винного, який неодноразово судимий, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, наявність у нього малолітньої дитини, а також обставини, які пом`якшують покарання, - визнання вини та сприяння у розкритті злочину, та дійшов переконання про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч. 4 ст. 185 КК України, у мінімальному розмірі, встановленому санкцією цієї статті, у виді позбавлення волі строком на 5 років. До того ж апеляційний суд на виконання вимог ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції і колегія суддів касаційного суду.
Водночас суд апеляційної інстанції належним чином мотивував своє рішення в частині відсутності у ОСОБА_7 щирого каяття.
Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто колегія суддів не вбачає підстав уважати це  покарання явно несправедливим через суворість.
Отже, призначене апеляційним судом  ОСОБА_7 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано, він відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Сумського апеляційного суду від 05 лютого 2025 рокузалишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                           ОСОБА_3