Справа № 305/2625/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

06 листопада 2025 року                         м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді Фазикош Г. В. 
суддів Кожух О. А., Джуга С. Д. 

з участю секретаря Гусоньки З. П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поштак Юстина Степанівна, на рішення Рахівського районного суду від 22 березня 2024 року, ухвалене суддею Ємчук В. Е., по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , треті особи – орган опіки та піклування виконкому Ясінянської селищної ради Рахівського району, Ясінянська селищна рада Рахівського району в особі центру надання адміністративних послуг, про визнання права користування житловим приміщенням та вселення, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , пред`явили позов до ОСОБА_1 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення.

Свої вимоги мотивували тим, що починаючи з 2 вересня 1989 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 .. У 1992 році останні разом із своїм семирічним сином від першого шлюбу ОСОБА_3 , повернулися до батьківської хати в АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок після смерті ОСОБА_8 (матері ОСОБА_7 ) пустував з 1988 року. З цього часу позивачка ОСОБА_2 разом з своїм чоловіком та сином постійно проживали в цьому будинку, проводили капітальний ремонт крівлі, поточні ремонти приміщень, збудували біля будинку нові господарські споруди, добудували навіс, привезли всі свої речі з Естонії, які розмістили в цьому будинку. Крім того, добровільно поділили земельну ділянку зі старшою сестрою чоловіка - ОСОБА_9 (матір`ю відповідачки ОСОБА_10 ), яка належить до будинку площею 0,15 га. 

В цьому ж будинку в 1995 році у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народилася донька ОСОБА_11 . Як син ОСОБА_12 , так і донька ОСОБА_11 , зростали в цьому будинку, вважали його своїм. Після одруження доньки, тут народилися і внуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

14 листопада 2015 року ОСОБА_7 (чоловік позивачки) помер. Після його смерті відповідачка ОСОБА_1 оформила спадщину за заповітом після смерті своєї бабки ОСОБА_8 . Про наявність заповіту позивачі не знали та вважали, що будинок АДРЕСА_1 є їх власністю як спадок чоловіка ОСОБА_7 після смерті батьків - ОСОБА_13 та ОСОБА_8 . Натомість відповідачка ОСОБА_1 понад тридцять років взагалі не цікавилася станом будинку та достеменно знала, що вони там проживають всією сім`єю, вільно і безперешкодно користуючись ним, як власністю, проводячи всі необхідні, належні побутові дії, будівництво до будинку. У 2004 році, після отримання паспорта громадян України позивачі були зареєстровані у даному будинку. 

Натомість, відповідачка ОСОБА_1 про свої спадкові права за заповітом заявила тільки після смерті чоловіка позивачки ОСОБА_7 , звернувшись до суду про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. 

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області у справі №305/1541/16 від 22 вересня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2018 року, за ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Однак і після цього вони проживали у згаданому будинку, аж допоки відповідачка, ОСОБА_1 , 28 грудня 2022 року не зламала вхідні двері, змінила замок, викинула деякі їхні речі з будинку, а частково деякі речі і по нині залишаються в будинку. 

Крім цього, у 2018 році відповідачка звернулася до суду із позовом до позивачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, позбавлення їх права користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення. 

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2022 року у справі №305/1835/18, яке набрало законної сили 05 липня 2022 року, у задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, позбавлення особи користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення – відмовлено. Попри дане рішення суду за заявою відповідачки адміністратором ЦНАП Ясінянської селищної ради В.Вуїв, 15 березня 2023 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знято із зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . Внаслідок протиправних дій відповідачки та службової особи ЦНАП Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області вони стали безхатченками, оскільки іншого жила не мають, бо 30 років проживали у будинку АДРЕСА_1 .

З приводу незаконного виселення та зняття з реєстрації більше як пів року шукали правди у правоохоронних органах, органах місцевої влади, на що отримували нескінченні відписки з посиланням на цивільно-правові відносини. 

Позивачі вважають, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, вважають, що тривалий час проживання в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Позивачі іншого житла не мають, їх тимчасово прихистили чужі небайдужі люди, та після виселення, вони фактично залишилися на вулиці, без даху над головою. 

Відповідачка, ОСОБА_1 , як власник спірного житлового будинку, який успадкувала за заповітом, достовірно знала про користування позивачами спірним житловим будинком, проведення капітального ремонту, поточних ремонтів, добудови, побудови нових будівель. 

Таким чином, позивачі вважають, що тривалий час їхнього проживання у спірному житловому будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом позивачів в розумінні статті 8 Конвенції. 

Водночас відповідачка ОСОБА_1 знала ще до 1992 року про отримання будинку в спадок за заповітом, що у ньому проживають позивачі, а отже, мала можливість з`ясувати у позивачів підстави такого проживання, а також довідатися про їхні наміри щодо подальшого проживання у будинку або про їхню відмову від свого права та готовність звільнити житловий будинок у такому випадку.

З огляду на це, позивачі просять визнати за ними право користування житловими приміщеннями у будинку АДРЕСА_1 , вселити їх до цього будинку та стягнути на їх користь понесені судові витрати (Т.1, а.с.4-11).

Рішенням Рахівського районного суду від 22 березня 2024 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її малолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_5 право користування житловими приміщеннями у будинку АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_5 в житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про судові витрати (Т.1, а.с.134-142).

На це рішення відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення суду про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Отже, з переходом права власності на спірний будинок до відповідачки, у позивачів втратилося право користування цим житловим приміщенням. Більше того, у даній справі інтереси відповідачки як власника переважають над інтересами позивачів як членів сімї колишнього власника будинку, з дозволу якого вони там проживали. Посилання позивачів на те, що ними було проведено капітальний чи поточний ремонт будинку, здійснено добудови та побудови нових споруд, не підтверджені жодними доказами. Місцевий суд ці обставини не врахував, в результаті чого ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення. У зв`язку з цим, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові (Т.1, а.с.144-150).

У судове засідання в апеляційній інстанції учасники справи не з`явилися, надіславши заяви про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши зібрані у справі матеріали, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що тривале проживання осіб в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним таким особам, а тому наступне виселення їх з відповідного житла є невиправданим втручанням в їх приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла.

Такі висновки місцевого суду є помилковими, зроблені без належного з`ясування усіх обставин справи. Місцевий суд не з`ясував предмет спору, характер правовідносин, а також спосіб захисту права. Допущені порушення є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті позовних вимог (п.1,3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно з нормами Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду, кожному гарантується недоторканність житла. 

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У разі виникнення перешкод у власника користуватися своїм майном, останній має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З матеріалів справи слідує, що відповідачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Право власності на вказаний житловий будинок було набуто нею в порядку спадкування за померлою бабкою ОСОБА_8 . 

Так, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області у справі №305/1541/16 від 22 вересня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2018 року, за відповідачкою ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . 

У 2018 році відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції ще з одним позовом, на це раз про визнання позивачів такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття їх з реєстраційного обліку та виселення. 

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2022 року у справі №305/1835/18, яке набрало законної сили 05 липня 2022 року, у задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, позбавлення користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення – відмовлено. 

15 березня 2023 року, адміністратором ЦНАП Ясінянської селищної ради В.Вуїв, позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знято із зареєстраційного обліку з їх місця проживання в АДРЕСА_1 .

Наразі, позивачі предявили позов про визнання права користування житловими приміщеннями та їх вселення до будинку по  АДРЕСА_1 . Як на підставу своїх вимог посилаються на тривале проживання у будинку, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на те, що виселення можливе лише у випадках, передбачених законом, та повинно переслідувати легітимну мету.

Однак, в даному випадку питання про виселення не ставиться. В позові йде мова про право користування будинком та вселення, що можливо лише у випадку відповідної згоди власника будинку.

Отже, обраний спосбі захисту права не відповідає характеру виниклих правовідносин між сторонами, а також вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України вселення в житлове приміщення можливе лише за згодою власника будинку і всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним.

В даному випадку такої згоди відповідачка  ОСОБА_1  на вселення позивачів не давала, житловий будинок потрібен їй для власного проживання. Отже, інтереси відповідачки як власника будинку переважають над інтересами позивачів як членів сімї колишнього власника будинку, з дозволу якого вони там проживали. Останні були зняті з реєстраційного обліку у АДРЕСА_1 , в березні 2023 року за заявою нового власника будинку.

Доводи позивачів на те, що ними було проведено ремонт будинку, здійснено добудови та побудови нових споруд, не підтверджені жодними доказами.

Посилання на статтю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо неможливості виселення позивачів з будинку, в якому вони проживали тривалий час, в даному випадку є не відповідним, оскільки у даній справі йде спір не про виселення, а навпаки про вселення та визнання права користування житловими приміщеннями спірного будинку.

За цих обставин позов є необгрунтований, до задоволення не підлягає

Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 3 ч. 1 ст. 376, ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поштак Юстина Степанівна, – задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду від 22 березня 2024 року – скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , треті особи – орган опіки та піклування виконкому Ясінянської селищної ради Рахівського району, Ясінянська селищна рада Рахівського району в особі центру надання адміністративних послуг, про визнання права користування житловим приміщенням та вселення – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2025 року.

       Головуючий
                               
       Судді