Справа № 161/14338/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1209/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 жовтня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів – Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс» про визнання фактів, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, заборони вчиняти певні дії, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  звернулися до суду із зазначеним позовом.
Покликались на те, що 10 липня 2025 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі № 161/13654/25 було видано наказ про стягнення з них на користь відповідача ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс» заборгованості в розмірі 7 457 грн за надані послуги з поводження з побутовими відходами за адресою проживання позивачів: АДРЕСА_1 .
Позивачі вказували, що зазначена вище заборгованість, на їх думку, була нарахована відповідачем безпідставно, оскільки вони з останнім не укладали публічний договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами, що свідчить про відсутність між ними будь-яких договірних відносин.
Також стверджували, що ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс», починаючи з 23 серпня 2023 року, незаконно, всупереч постанов Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2023 року № 918 та від 08 серпня 2023 року № 835, здійснює діяльність щодо збирання та перевезення побутових відходів.
Крім того позивачі зазначали, що такими протиправними діями відповідача їм було завдано моральну шкоду, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях.
Враховуючи вищевикладене, позивачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: 
- визнати факт відсутності договірних відносин між ними та відповідачем;
- визнати протиправними дії відповідача щодо пред`явлення до них вимог про стягнення коштів за послуги, які ним не надавалися;
- визнати факт відсутності заборгованості з оплати послуг з вивезення твердих побутових відходів та послуг з управління відходами осіб, проживаючих за адресою АДРЕСА_1 , станом на 17 липня 2025 року;
- зобов`язати відповідача вчинити дії для виключення із розрахункових квитанцій відомостей про наявність надуманої заборгованості за послуги, які відповідачем не надавалися;
- заборонити відповідачеві здійснювати діяльність щодо надання послуг із збирання та перевезення побутових відходів;
- стягнути з відповідача 242 598 грн 50 коп. на відшкодування завданої їм моральної шкоди.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач  ОСОБА_2 , вважаючи його незаконним, прийнятим без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, дав невірну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, тим самим порушив вимоги чинного процесуального законодавства і як наслідок прийняв незаконне рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було доведено порушення їх прав відповідачем та не подано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності оскаржуваних ними дій останнього та обставин заподіяння їм внаслідок таких дій моральної шкоди та правових підстав для її відшкодування.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до судового наказу, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 10 липня 2025 року у справі № 161/13654/25, з боржників  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою:   АДРЕСА_1 , на користь стягувача Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс» було стягнуто солідарно заборгованість за послуги з поводження з побутовими відходами в сумі 7457 грн 29 коп.
28 липня 2025 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області вищевказаний судовий наказ за заявою ОСОБА_2 було скасовано.
Відповідно до приписів частин першої-другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов?язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов?язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача в оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала справа № l61/16023/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс» про захист прав споживачів, за результатами розгляду якої рішенням суду від 15 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, в задоволенні позову було відмовлено. Свої позовні вимоги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовували тим, що вони є споживачами послуг ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс» з управління побутовими відходами у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, позивачі просили суд визнати недійсними положення пункту 5.1.6 опублікованих відповідачем Типових індивідуальних договорів про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 20 жовтня 2022 року, 01 грудня 2022 року, 03 листопада 2023 року щодо необхідності документального підтвердження тимчасової відсутності осіб, які зареєстрованому у житловому приміщенні.
Таким чином, встановлені вище обставини свідчать про те, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс» існують договірні відносини з надання послуг з поводження з побутовими відходами, що підтвердили самі ж позивачі під час розгляду судом зазначеної вище цивільної справи.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає підстави вважати, що позивачами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України не було доведено обставин, на які вони посилалися як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а також не надано суду жодних належних та допустимих доказів на їх підтвердження.
Натомість вищенаведені обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що відповідачем ЛСКАП «Луцькспецкомунтранс» правомірно та обґрунтовано було нараховано позивачам вартість послуг з управління побутовими відходами, а тому підстави для задоволення заявлених останніми позовних вимог відсутні.
Отже, врахувавши норми матеріального права та встановивши вище зазначені обставини справи, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, цілком підставно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Наведені позивачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи про невідповідність рішення місцевого суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, не впливають на законність рішення суду та не можуть бути підставою для його скасування. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване позивачем  ОСОБА_2 рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням вимог матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість прийнятого ним рішення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді