ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа №520/22073/24
адміністративне провадження № К/990/11094/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І. В.,
суддів: Білак М. В.,  Мацедонської В. Е., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року (головуючий суддя Присяжнюк О. В., судді: Спаскіна О. А., Любчич Л. В.) у справі № 520/22073/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ради адвокатів Донецької області, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області у складі дисциплінарної палати, треті особи: Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури, Харківська міська рада, Національна асоціація адвокатів України, Національне агентство з питань запобігання корупції про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 , Ради адвокатів Донецької області, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області у складі дисциплінарної палати, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: 
- скасувати рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року          № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Раду адвокатів Донецької області анулювати свідоцтво від 27 січня 2021 року № 5999, видане ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Донецької області відкрити дисциплінарне провадження щодо порушення з боку адвоката ОСОБА_2 частини першої статті 19 Конституції України та пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05  липня 2012 року на основі матеріалів справи та доказів позивача, поданих до Харківського окружного адміністративного суду;
- визнати протиправним здійснення адвокатської діяльності з боку посадової особи місцевого самоврядування п`ятої категорії - адміністратора відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради ОСОБА_2. та заборонити їй займатися адвокатською діяльністю.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що у межах цивільної справи № 953/816/24, яка перебувала у провадженні Київського районного суду м. Харкова за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, йому стало відомо, що представником відповідача ОСОБА_4 є адвокат ОСОБА_2. В подальшому позивачем з`ясовано, що такий адвокат є посадовою особою органу місцевого самоврядування та займає посаду, яка віднесена до п`ятої категорії посад в такому органі. Відтак у відповідності до Законів України «Про запобігання корупції» та «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не може суміщати такі види діяльності.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня        2024 року у задоволенні позову відмовлено.
4. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 та зобов`язати Раду адвокатів Донецької області анулювати свідоцтво від 27 січня 2021 року           № 5999, видане ОСОБА_2 , оскільки позивач не довів перед судом обставин сумісності в розумінні норм Закону України «Про запобігання корупції» адвоката ОСОБА_2 із іншими видами діяльності, а саме із перебуванням на службі в органах місцевого самоврядування.
5. Щодо позовних вимог про зобов`язання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області відкрити дисциплінарне провадження щодо порушення з боку адвоката ОСОБА_2 частини першої статті 19 Конституції України та пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05  липня 2012 року, суд першої інстанції зазначив, що Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області не приймалось рішення про відмову у порушення дисциплінарної скарги, а лист щодо повернення скарги не відповідає вимогах індивідуального акта, а відтак не порушує права позивача, а тому підстави для зобов`язання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області відкрити дисциплінарне провадження відсутні. Інша позовна вимога є похідною, а відтак оскільки судом не установлено протиправність здійснення адвокатської діяльності ОСОБА_2 у зв`язку із перебування на службі в органах місцевого самоврядування, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги.
6. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву.
7. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого          2025 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року скасоване. Ухвалено постанову, якою закрито провадження у справі                        № 520/22073/24 в частині позовних вимог про скасування рішення Ради адвокатів Донецької області від 18  грудня 2020 року № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 та про визнання протиправним здійснення адвокатської діяльності з боку посадової особи місцевого самоврядування п`ятої категорії - адміністратора відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради   ОСОБА_2. та заборони їй займатися адвокатською діяльністю. Відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання Ради адвокатів Донецької області анулювати свідоцтво від 27 січня 2021 року № 5999, видане                ОСОБА_2 , та зобов`язання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області відкрити дисциплінарне провадження щодо порушення з боку адвоката ОСОБА_2 частини першої статті 19 Конституції України та пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від            05 липня 2012 року на основі матеріалів справи та доказів позивача, поданих до Харківського окружного адміністративного суду.
8. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в частині позовних вимог про: скасування рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року           № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 ; визнання протиправним здійснення адвокатської діяльності з боку посадової особи місцевого самоврядування п`ятої категорії - адміністратора відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради ОСОБА_2. та заборони ОСОБА_2 займатися адвокатською діяльністю, необхідно закрити провадження у справі                               № 520/22073/24, оскільки у спірних правовідносинах відсутній публічно-правовий спір, а ОСОБА_2 не є суб`єктом владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), так як не здійснює щодо позивача публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, та рішення про видачу ОСОБА_2 про право на заняття адвокатською діяльністю стосуються виключно її особистих інтересів та не впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 .
9. Крім цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки станом на дату звернення позивача із позовом у цій справі (06 серпня 2024 року) у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області відсутні скарги позивача на діяльність адвоката ОСОБА_2 , які не розглянуті Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Донецької області, у зв`язку з чим відсутнє порушення його права щодо розгляду відповідачем його скарги, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги позивача про зобов`язання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області відкрити дисциплінарне провадження щодо порушення з боку адвоката ОСОБА_2 частини першої статті 19 Конституції України та пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» на основі матеріалів справи та доказів позивача, поданих до Харківського окружного адміністративного суду, та позовної вимоги про скасування рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 , оскільки, відповідно до пункту 4 частини першої статті 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», анулювання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю можливе лише у разі накладення на адвоката дисциплінарного стягнення.
10. При цьому, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачена можливість відкриття кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури дисциплінарного провадження відносно адвоката на підставі матеріалів адміністративної справи за відсутності особистого звернення заінтересованої особи до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури зі скаргою на діяльність такого адвоката.
11. Не погоджуючись із постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року в частині закриття провадження, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в касаційній скарзі вимог
12. На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначив, що рішення суду апеляційної інстанцій (в оскаржуваній частині) ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
13. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у відповідній частині, порушив пункт 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки між позивачем та відповідачами присутній публічно-правовий спір, а тому цю справу необхідно розглядати саме за правилами адміністративного судочинства. ОСОБА_2 є посадовою особою місцевого самоврядування в розумінні частини першої статті 19 Конституції України, оскільки працює у Харківській міській раді.
14. З урахуванням наведеного вище, позивач просить скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року в частині закриття провадження у цій справі та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Позиція інших учасників справи
15. Від ОСОБА_2 надійшли пояснення у справі, в яких вона зазначила, що не працювала адміністратором відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради.
16. Представниця Національного агентства з питань запобігання корупції в письмових поясненнях зазначила, що позивач не звертався до них із заявами або повідомленнями, у тому числі щодо порушень ОСОБА_2 вимог Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до статті 56 Закону України «Про запобігання корупції» адміністратор відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради не належить до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
17. Представниця Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у відзиві на касаційну скаргу зазначила, що не визнає викладені доводи позивача у касаційній скарзі, а також не погоджується та заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав. Вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року є законною, обґрунтованою та вмотивованою і не підлягає скасуванню.
18. На думку представниці Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у спірних правовідносинах відсутній публічно-правовий спір, оскільки ОСОБА_2 не є суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України, так як не здійснює щодо позивача публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, та рішення про видачу ОСОБА_2 про право на зайняття адвокатською діяльністю стосується виключно її особистих інтересів та не впливає на права та обов`язки позивача.
Рух касаційної скарги
19. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 31 березня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі №  520/22073/24, а ухвалою від 30 вересня 2025 року справу призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій 
20. Як установлено судами попередніх інстанцій, що на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області прийнято рішення № 13/2/17 18 грудня 2020 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.
21. Про діяльність ОСОБА_2 як адвоката позивач дізнався після отримання від неї відзиву на позовну заяву 04 березня 2024 року через систему «Електронний суд» у цивільній справі № 953/825/24, яка перебувала у провадженні Київського районного суду м. Харкова.
22. Через систему електронних декларацій Національного агентства з питань запобігання корупції позивач дізнався, що ОСОБА_2 є посадовою особою органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим позивач вважає, що ОСОБА_2 не мала права представляти інтереси відповідача у справі № 953/825/24.
23. 08 квітня 2024 року позивач звернувся до Ради адвокатів Донецької області з дисциплінарною скаргою щодо діяльності адвоката ОСОБА_2 , яка 09 квітня 2024 року Радою адвокатів направлена до Кваліфікаційної-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області у складі дисциплінарної палати.
24. За результатами розгляду скарги позивача листом Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області у складі дисциплінарної палати вих. № 39 від 12 квітня 2024 року повідомлено про неможливість прийняття до розгляду його електронного листа як скарги на дії адвоката ОСОБА_2., у зв`язку із тим, що така скарга не відповідає вимогам установленим Положенням про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідками його дисциплінарну відповідальність, яке затверджено Рішенням Ради адвокатів України № 120 від 30 серпня 2014 року, у зв`язку з чим (скарга) повернута позивачу та йому роз`яснено право повторного звернення зі скаргою.
25. Позивач повторно звернувся зі скаргою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області, проте, вказана скарга повернута, у зв`язку із невручення відправнику.
26. Не погоджуючись із здійсненням адвокатської діяльності ОСОБА_2. та рішенням про видачу їй свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
27. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
28. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
29. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
30. У справі, що розглядається, позивач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції, якою закрито провадження в частині позовних вимог, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
31. Суд апеляційної інстанції закрив провадження у цій справі щодо таких позовних вимог, про: скасування рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2.; визнання протиправним здійснення адвокатської діяльності з боку посадової особи місцевого самоврядування п`ятої категорії - адміністратора відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради ОСОБА_2. та заборонити їй займатися адвокатською діяльністю.
32. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
33. Частина друга статті 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
34. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
35. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року         № 18рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
36. Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
37. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
38. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
39. Згідно із частинами першою та п`ятою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
40. Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
41. Згідно з положеннями статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
42. Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
43. Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
44. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
45.          Рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2. в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України є актом індивідуальної дії, оскільки стосується прав та інтересів ОСОБА_2 .
46. Як зазначив суд апеляційної інстанції, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач, зокрема, не погоджується зі здійсненням адвокатом ОСОБА_2. її адвокатської діяльності під час розгляду в Київському районному суді м. Харкова цивільної справи № 953/825/24, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року № 13 про видачу їй свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
47. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
48. Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
49. Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
50. Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 9901/26/21, від                   03 листопада 2021 року у справі № 9901/226/21, від 02 лютого 2022 року у справі  № 9901/256/21, від 16 березня 2023 року у справі № 9901/494/21, від 06 квітня  2023 року у справі № 990/152/22 та ін.).
51. Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надається особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується її прав, свобод та інтересів.
52. Крім цього, колегія суддів зазначає, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
53. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).
54. Разом з тим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.
55. Ураховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків, що у спірних правовідносинах відсутній публічно-правовий спір, оскільки ОСОБА_2 не є суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України, не здійснює щодо позивача публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, а рішення Ради адвокатів Донецької області про видачу ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю стосуються виключно її особистих інтересів та не впливає на права та обов`язки позивача.
56. Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що провадження у цій справі в частині позовних вимог позивача про скасування рішення Ради адвокатів Донецької області від 18 грудня 2020 року № 13 про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 ; визнання протиправним здійснення адвокатської діяльності з боку посадової особи місцевого самоврядування п`ятої категорії - адміністратора відділу адміністративних послуг Слобідського району Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради ОСОБА_2 та заборони ОСОБА_2 займатися адвокатською діяльністю підлягає закриттю.
57. Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
58. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
59. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 350 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення у відповідній частині з правильним застосуванням норм матеріального права, та не допустивши порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.
42. Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Другого апеляційного адміністративного суду в оскаржуваній частині від 17 лютого 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                   І.    В.    Желєзний
Судді                                                                                                       М. В.    Білак
                                                                                                       В. Е.    Мацедонська