ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року	Львів	Справа № 807/105/13-а пров. № А/857/13071/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Носа С.П.;
суддів:                                                                      Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;
за участю секретаря судового засідання:                  Чупіль Д. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року  у справі № 807/105/13-а за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області  про визнання дій та бездіяльності протиправними,-
суддя у І інстанції                                                                                                                        Гаврилко С.Є.,
час ухвалення рішення                                                                                                      09:38 год.,
місце ухвалення рішення                                                                                                м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                                              14 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2013 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 05 вересня 2012 року № 175-15-0/33114148, від 11 жовтня 2012 року № 219/15-0/33114148.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані податкові повідомлення рішення прийняті всупереч норм чинного законодавства, оскільки Військовою частиною НОМЕР_1 протягом 2010-2011 років здійснено постачання новозбудованого житла, що є об`єктом оподаткування на загальних підставах за правилом першої події, згідно з п. 187.1 ст. 187 Податкового Кодексу, що дає право замовнику будівництва на податковий кредит з ПДВ на загальних підставах (пп. 7.4.1 та п. 7.2 ЗУ від 03.04.1997 року №168/97 ВР "Про податок на додану вартість"), оскільки оплачені позивачем товари (роботи, послуги) використовувались в операціях, що обкладаються ПДВ.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, у задоволені позову відмовлено.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду 22 серпня 2023 року скасовуючи постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції у своїй постанові звернув увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанції не було проаналізовано первинну документацію з метою підтвердження або спростування висновків податкового органу щодо встановленого порушення.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – відмовлено.
Вказане судове рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити заявлений позов.
Апелянт свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, не проаналізував та не надав належну правову оцінку доводам та доказам позивача, викладеним, зокрема, в наявних в матеріалах справи додаткових поясненнях від 15.09.2014, які підтверджують використання товарів, робіт та послуг, придбаних для будівництва 24-х квартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника податку. Так, згідно акту перевірки Ужгородської МДПІ від 22.08.2012 № 766/15-0/33114148, на підставі якого прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, в порушення пп. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п. 198.1., п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України, позивачем віднесено до складу податкового кредиту ПДВ на суму 605017,50 грн з вартості товарів, робіт, послуг, які пов`язані з будівництвом в період з серпня 2009 року по січень 2012 року 24-х квартирного будинку по вул. Ново-Загородній в м. Чоп, що не пов`язано з використанням вказаних основних фондів в оподатковуваних операція у межах господарської діяльності платника податку. Зазначений висновок відповідача є помилковим, суми вартості товарів, робіт та послуг на суму 605017,50 грн були включені до податкового кредиту з ПДВ правомірно.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, вважаючи, що рішення суду першої інстанції  є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Тому, з підстав, викладених у відзиві, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Учасники справи явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належно повідомлені про дату, місце і час судового засідання.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідачем відповідно до наказу Ужгородської МДПІ Закарпатської області ДПС від 06.08.2012 №468 та направлення від 06.08.2012 №411/15-0 проведено документальну позапланову виїзну перевірку щодо правомірності нарахування позивачем залишку від`ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду по декларації за червень 2012 року, за результатами якої складено акт від 22 серпня 2012 року № 776/15-0/33114148 (далі – Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового Кодексу України, що призвело до: заниження суми податку на додану вартість за період 01 липня 2009 року по 30 червня 2012 року, що підлягає сплаті до бюджету в розмірі 305867 грн; завищення від`ємного значення з податку на додану вартість за період з 01 липня 2009 року по 30 червня 2012 в сумі 522172 грн; завищення залишку від`ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду по декларації за червень 2012 у сумі 206534 грн (т.1 а.с. 57-83).
На підставі висновків Акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 05 вересня 2012 року за № 175-15-0/33114148, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 206524 грн; № 176/15-0/33114148, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 372771 грн, у тому числі за основним платежем 305876 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 66895 грн (т.1 а.с. 45-49).
Підставою для прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень, слугували висновки, що викладені в Акті перевірки з приводу того, що придбані позивачем товари, послуги, роботи не пов`язані з господарською діяльністю позивача та суми податку на додану вартість за такими операціями не можуть бути включені позивачем до складу податкового кредиту.
Прийняті податкові повідомлення-рішення оскаржені позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого рішенням Державної податкової служби у Закарпатській області від 05 жовтня 2012 року за № 1900/10/10-244 податкове повідомлення-рішення від 05 вересня 2012 року за № 175/15-0/33114148 залишено без змін, а податкове повідомлення-рішення від 05 вересня 2012 року за № 176/15-0/33114148 частково скасовано в частині 3368 грн по податку на додану вартість та 847 грн за штрафними санкціями.
На підставі вищевказаного, контролюючим органом прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 11 жовтня 2012 року за № 219/15-33114148, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 368556,00 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 302508 грн, за штрафними санкціями у розмірі 66048 грн (т.1, а.с. 36-43).
Повторно розглянувши скаргу позивача від 12 жовтня 2012 року, Державна податкова служба України рішенням від 02 листопада 2012 року № 4716/0/61-12/10-2115 залишила без змін податкові повідомлення-рішення від 05 вересня 2012 року за №175/15-0/33114148, №176/15-0/33114148 з урахуванням рішення, прийнятого за розглядом первинної скарги (податкове повідомлення-рішення від 11 жовтня 2012 року за № 219/15-0/33114148), а скаргу - без задоволення (т.1 а.с. 29-35).
Питання формування податкового кредиту з податку на додану вартість на час виникнення спірних правовідносин було врегульовано Законом України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР (далі - Закон №168/97-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та положеннями Податкового кодексу України (далі - ПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону №168/97-ВР податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.
Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об`єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).
Підпунктом 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари (послуги) та основні фонди, які призначаються для їх використання в операціях, які не є об`єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 та пунктом 11.44 статті 11 цього Закону, то суми податку, сплачені у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включаються до складу податкового кредиту такого платника.
За правилами підпункту 5.1.20 пункту 5.1 статті 5 Закону №168/97-ВР, звільняються від оподаткування операції з: поставки житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першої поставки. Для цілей цього підпункту під першою поставкою житла (об`єкта житлового фонду) розуміється: а) перше передання готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або поставка послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника; б) перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об`єкта житлового фонду) покупцю, який є особою, іншою, ніж власник такого об`єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв`язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або поставка послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) з такої реконструкції чи капітального ремонту за рахунок замовника. Норми цього підпункту поширюются також на першу поставку дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд), індивідуальних гаражів чи індивідуальних місць на гаражних стоянках.
Наведене правове регулювання також було врегульовано положеннями ПК України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит – сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.
Відповідно до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування (ПДВ) є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Згідно із абзацами першим та другим пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-ХІV (далі – Закон № 996-ХІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою цієї ж статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Виходячи з наведених законодавчих норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Отже, підтвердженням господарської операції є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції. Ключовим також є наявність спеціальної мети використання у власній господарській діяльності.
Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону № 996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Як встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, у 2009 році виконавчий комітет Чопської міської ради рішенням від 23 квітня 2009 року № 62 дав дозвіл позивачу на будівництво 24-квартирного житлового будинку на місті існуючих фундаментів, які розташовані за адресою м. Чоп, вулиця Новозагородня, 30, на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві постійного користування згідно з державним актом від 16 лютого 2009 року (серії ЯЯ № №4060). За замовленням позивача МКПП "Чоппроект" виготовив архітектурно-планувальне завдання, яке затверджене 07 травня 2009 року головним архітектором м. Чоп, начальником відділу містобудування та архітектури. У 2009 році ВАТ "Агробуд" розробив робочий проект "24-ох квартирний житловий будинок по вул. Новозагородній в м. Чоп". Філією ДП "Укрдержбудекспертиза" у Закарпатській області видано позитивний висновок від 20 серпня 2009 року № 817 комплексної державної експертизи по робочому проекту 24-ох квартирного житлового будинку по вул. Новозагородній в м. Чоп. Інспекцією Держархбудконтролю у Закарпатській області 29 грудня 2009 року видано дозвіл за № 2527 на виконання будівельних робіт. Інспекцією Держархбудконтролю у Закарпатській області 05 жовтня 2010 року генпідряднику (ТОВ "Турист ЛТД") видано дозвіл за № 1567 на виконання будівельних робіт. У 2010 році позивач уклав з ТОВ "Турист ЛТД" договір від 12 серпня 2010 року № 14-0300-2010/п по будівництву 24-х квартирного будинку по вул. Новозагородній в м. Чоп та додаткові угоди. У 2011 році у зв`язку з фактично наданими кошторисними призначеннями на 2011 рік, сторонами укладалися додаткові угоди, якими передбачалася загальна вартість договору, в тому числі для оплати виконаних робіт у 2010 році (т. 1 а.с. 226-240). Державною архітектурно-будівельною інспекцією у Закарпатській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 24 червня 2011 року за № ЗК 14311009432 та згідно декларації - закінчення будівництва 24-х квартирний будинок взято на баланс позивача, заведено інвентарну картку обліку основних засобів (первинна вартість 3712,2 тис. грн).
Рішенням виконавчого комітету Чопської міської ради від 30 червня 2011 року № 70 вирішено оформити право власності за Державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України, закріплене за позивачем, на основі права оперативного управління на 24-х квартирний житловий будинок загальною площею 1991,30 м. кв., житловою площею 829,80 м. кв., який розташований за адресою: Закарпатська область, місто Чоп, вулиця Новозагородня, будинок 30.
На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Чопської міської ради позивачу 08 липня 2011 року видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, яке зареєстровано в Ужгородському районному комунальному підприємстві (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 08 липня 2011 року за № 30560744.
Зазначені обставини учасниками справи не заперечуються.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що ні Закон № 168/97-ВР, ні ПК України не містять поняття «Службове житло».
Відповідно до статті 5 розділу ПК України, поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу. У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України, об`єкти житлової нерухомості - це будівлі, зареєстровані згідно із законодавством як об`єкти житлової нерухомості, дачні та садові будинки.
Згідно з підпунктом 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України, житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості.
Таким чином апеляційний суд дійшов висновку, що 24-х квартирний житловий будинок, який був збудований виключно за рахунок державних коштів, зареєстрований як житловий будинок, тобто призначений для постійного проживання. При цьому, власником будинку є Держава.
Окрім того, судом встановлено, що оскільки доказів продажу квартир матеріали справи не містять, позивачем не надано, а отже першої платної поставки не було.
Також судом встановлено, що даний будинок введений в екплуатацію у 2011 році, квартири приватизовані. При цьому доказів того, що квартири передавались у тимчасове користування військовим за договорами оренди чи найму матеріали справи не містять, а отже слід зробити висновок, що таке житло фактично передано у власність через приватизацію.
Додатково апеляційний суд зауважує, що КВЕД позивача не передбачає будівництва та продажу житла. Жодних доказів, що даний будинок планували здавати в оренду чи продавати як комерційний проект позивачем не надано, а отже таке будівництво мало соціальний, а не бізнесовий характер.
Пунктом 4 абзацу 8 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», що затверджене наказом Міністерства фінансів України за № 92 від 27 квітня 2000 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за №288/4509, визначено, що основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року.
Відповідно до підпунктів 8.2.1, 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування податку на прибуток підприємства» (далі – Закон № 334/94-ВР, в редакції чинній у період виникнення спірних правовідносин) під терміном "основні фонди" слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом. Основні фонди підлягають розподілу за такими групами, зокрема, група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі.
Згідно з підпунктом 8.1.4 пункту 8.1 статті 8 Закону № 334/94-ВР, не підлягають амортизації та провадяться за рахунок відповідних джерел фінансування, зокрема, витрати бюджетів на будівництво та утримання споруд благоустрою й жилих будинків, придбання і збереження бібліотечних і архівних фондів. Під терміном "невиробничі фонди" слід розуміти капітальні активи, які не використовуються у господарській діяльності платника податку. До таких невиробничих фондів відносяться: капітальні активи (або їх структурні компоненти), які підпадають під визначення групи 1 основних фондів згідно із підпунктом 8.2.2 цієї статті, включаючи орендовані.
Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.
Виходи з вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що по придбаних товарах (роботах, послугах), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв`язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються. А отже, немає законних підстав відносити до розрахунків з бюджетом суми ПДВ, сплачені (нараховані) при придбанні ресурсів для невиробничого використання.
Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджено, що вказаний вище будинок поставлено на баланс як житловий фонд, при цьому доказів компенсуючих податкових зобов`язань (податкових накладних на продаж/оренду) позивачем не надано, а тому слід дійти висновку, що первинна документація підтверджує саме будівництво і введення будинку в експлуатацію, але не підтверджує оподатковувану діяльність.
Апеляційний суд зауважує, що спірні правовідносини регулювались також і нормами ПК України.
Так, відповідно до підпунктів «а» та «б» пункту 198.1 статті 198, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/ послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом 98.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Судом встановлено, що позивач протягом 2009-2012 років включив до податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 605 018,27 грн, сплачену при будівництві вказаного вище житлового будинку. З цієї суми: 302508 грн вже було використано для зменшення податкових зобов`язань попередніх періодів, що обґрунтовує донарахування боргу; 206524 грн обліковувалося як від`ємне значення у червні 2012 року, яке правомірно зменшене контролюючим органом.
Отже, податковий кредит сформовано без належних правових підстав, оскільки будинок від початку не використовувався в оподатковуваних операціях.
Таким чином, виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки будівництво 24-х квартирного будинку по АДРЕСА_1 здійснювалося для соціальних потреб, перша платна поставка житла не відбулася, ділова мета господарського характеру відсутня, а первинні документи не підтверджують використання активу в оподатковуваних операціях, тому підстав для включення 605 018,27 грн ПДВ до складу податкового кредиту у позивача не було.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Згідно зі статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 807/105/13-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук 	
Повне судове рішення складено 23.09.2025