ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 193/784/22
провадження № 61-12365св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Криворізька районна державна адміністрація,  
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Корчистої О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2022 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Криворізька районна адміністрація, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі неукладеною та визнання неправомірною оренди землі.
Позов обґрунтовано тим, що вона є дочкою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1225283300:02:051:008 (код КВЦПЗ - 01.01), розташована на адміністративній території Жовтневої сільської ради (на цей час Вакулівська об`єднана територіальна громада Софіївського району Дніпропетровської області) на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку 
від 10 лютого 2005 року серія ДП № 026083.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 18 червня 2021 року № 595, виданим приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу 
Кот Л. І. (далі - приватний нотаріус Кот Л. І.) позивачка успадкувала 1/3 частку зазначеної земельної ділянки. Іншими співвласниками земельної ділянки є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .  
У липні 2022 року їй стало відомо, що у 2020-2021 роках її матір ОСОБА_5 зверталася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною та припинення права оренди (справа № 193/1124/20). 
Із матеріалів зазначеної справи позивачці стало відомо, що 25 грудня 2009 року ОСОБА_5 уклала з ФОП ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки №  49 строком на 5 років. Зазначений договір був зареєстрований Софіївським відділом ДРФ ДП «Центр державного земельного кадастру» у Державному реєстрі земель 13 квітня 2010 року за № 041013300566.
У березні 2020 року ОСОБА_5 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що 
ФОП ОСОБА_2 на підставі додаткової угоди від 01 травня 2014 року продовжив строк дії спірного договору на 10 років, тобто до 01 травня 2024 року. Державну реєстрацію додаткової угоди здійснено 28 травня 2014 року (запис № 5849252). 
Додаткову угоду від 01 травня 2014 року  ОСОБА_5 не укладала у зв`язку чим 
01 жовтня 2020 року вона звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та припинення права оренди земельної ділянки.
Під час розгляду справи (193/1124/20) ОСОБА_5 померла, у зв`язку чим ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2021 року провадження у справі було закрито. 
Посилаючись на те, що мати позивачки ОСОБА_5 за життя не укладала з відповідачем додаткової угоди від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49, а тому ця обставина свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення зазначеної додаткової угоди та, відповідно, про недійсність такої угоди, позивачка просила суд визнати неукладеною додаткову угоду від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49; визнати неправомірною оренду ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1225283300:02:051:008 (код КВЦПЗ - 01.01), розташована на адміністративній території Жовтневої сільської ради (на цей час Вакулівська об`єднана територіальна громада Софіївського району Дніпропетровської області).  
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неукладеною додаткову угоду від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49 на земельну ділянку, кадастровий номер 1225283300:02:051:0008, площею 7,6113 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на адміністративній території Жовтневої сільської ради (на цей час Вакулівська об`єднана територіальна громада). 
Визнано неправомірною оренду ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер 1225283300:02:051:0008, площею 7,6113 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на адміністративній території Жовтневої сільської ради (на цей час Вакулівська об`єднана територіальна громада) за додатковою угодою 
від 01 травня 2014 року, починаючи з дня її державної реєстрації 28 травня 
2014 року (запис № 5849252). 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) недодержано вимог, викладених у статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка не довела, що за життя її мати ОСОБА_5 не укладала з відповідачем додаткової угоди від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49, за умовами якої строк дії оренди було продовжено на 10 років. Натомість надані відповідачем докази підтверджують виконання договірних зобов`язань відповідачем, встановлених договором оренди від 25 грудня 2009 року № 49.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилається на те, суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що за життя ОСОБА_5 уклала з відповідачем додаткову угоду від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49, оскільки ФОП ОСОБА_2 не надав суду оригіналу такої угоди. 
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідач у період з 2017 року до 2020 року сплачував ОСОБА_5 , а у 2021 році - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , орендну плату ґрунтується на припущеннях, оскільки надані відповідачем на підтвердження зазначеного докази є неналежними. 
Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачка не заявляла клопотання про призначення експертизи, оскільки таке клопотання в її інтересах подавав адвокат Киселевич С. Ф. і таке клопотання судом було задоволене, однак експертиза не була проведена у зв`язку із ненаданням оригіналу додаткової угоди від 01 травня 2014 року. 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Киселевич С. Ф., заперечувала щодо проведення почеркознавчої експертизи за копією оспорюваної додаткової угоди. Оскільки згідно з пунктом 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, та пункту 1. 1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 195/1736/18, згідно з яким у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України). У справі за клопотанням позивача ухвалами суду першої інстанції неодноразово витребовувалися оригінал оспореного договору оренди у відповідача та інших осіб з метою проведення почеркознавчої технічної експертизи, однак ухилення відповідача від надання витребуваного судом доказу призвело до неможливості проведення експертизи з метою встановлення факту виконання підпису позивачем на оспореному договорі оренди. Іншими доказами вказаний факт не може бути доведений або спростований.
Суд першої інстанції неодноразово витребовував у відповідача оригінал оспорюваної додаткової угоди, однак таких вимог суду він не виконав. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 193/784/22 призначено судді-доповідачеві ОСОБА_6
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2024 року 
№ 1149/0/226-24 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 193/784/22 між суддями у зв`язку відставкою судді ОСОБА_6 .
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2024 року справу № 193/784/22 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., суддя, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року (після усунення недоліків) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано Софіївського районного суду Дніпропетровської областіматеріали справи № 193/784/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 дочкою ОСОБА_5 .
ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1225283300:02:051:008 (код КВЦПЗ - 01.01), розташована на адміністративній території Жовтневої сільської ради (на цей час Вакулівська об`єднана територіальна громада Софіївського району Дніпропетровської області) на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія 
від 10 лютого 2005 року ДП № 026083.
25 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_2 укладений договір оренди земельної ділянки №  49 строком на 5 років. Зазначений договір зареєстрований у Державному реєстрі земель 13 квітня 2010 року за № 041013300566.
01 травня 2014 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_2 укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки № 49 за умовами якої сторони збільшили розмір орендної плати, а також продовжили строк дії договору оренди земельної ділянки на 10 років, тобто до 01 травня 2024 року. 
Зазначена додаткова угода була зареєстрована державним реєстратором, про що у Державному реєстрі земель 28 травня 2014 року вчинено запис № 5849252.
01 жовтня 2020 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до 
ФОП ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та припинення права оренди земельної ділянки (справа № 193/1124/20).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2021 року провадження у справі № 193/1124/20 закрито у зв`язку зі смертю позивачки, а відомостей щодо правонаступників суду надано не було. 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2021 року № 595, виданим приватним нотаріусом Кот Л. І., позивачка успадкувала 1/3 частку зазначеної земельної ділянки, яка належала ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2021 року № 593, виданим приватним нотаріусом Кот Л. І., ОСОБА_3 успадкував 1/3 частку зазначеної земельної ділянки, яка належала ОСОБА_5 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2021 року № 591, виданим приватним нотаріусом Кот Л. І., ОСОБА_4 успадкував 1/3 частку зазначеної земельної ділянки, яка належала ОСОБА_5 .
На підтвердження сплати орендної плати після укладення додаткової угоди відповідач надав суду докази про отримання ОСОБА_5 орендної плати за 2017 рік у розмірі 4 427,50 грн; за 2018 рік у розмірі 4 427,50 грн, за 2019 рік у розмірі 4 427,50 грн. Відомості за 2020 рік відсутні, оскільки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте поштовий переказ від 24 грудня 2020 № 0252794776 на суму 4 232,00 грн був виплачений 03 лютого 2021 року.
Із матеріалів справи №193/1124/20, яка витребовувалася судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи, суд встановив, що з позовом про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та припинення права оренди земельної ділянки, ОСОБА_5 звернулася лише 01 жовтня 2020 року, тобто після спливу шести років, після підписання додаткової угоди. 
Сплата орендної плати поштовими переказами спадкоємцям ОСОБА_5 , зокрема й ОСОБА_7 , підтверджується скріншотами із застосунку «Вайбер».
Поштовий переказ від 24 грудня 2020 року № 0252794776 на суму 4 232,00 грн. було здійснено 03 лютого 2021 року, поштовий переказ від 07 грудня 2021 року № 0265390293 на суму 1 383,00 грн - 11 грудня 2021 року; поштовий переказ 
від 07 грудня 2021 року № 0265390291 на суму 1 383,00 грн та поштовий переказ від 07 грудня 2021 року № 0265390292 на суму 1 383 грн були здійснені 16 грудня 2021 року; поштовий переказ від 04 січня 2022 року № 0266638112 на суму 
5 787,00 грн був виплачений 05 лютого 2022 року. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
У частині третій статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої 
статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
У статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом обґрунтовувала свої вимоги тим, що за життя її мати ОСОБА_5 не підписувала додаткової угоди від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49, а тому зазначена додаткова угода є неукладеною.  
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 567/1039/22 зазначено: «стверджуючи, що договори сторона орендодавця не укладала та не підписувала, суди повинні були врахувати, що позивач мала доводити не лише те, що вона не підписувала договори (як окремі документи), а й не укладала такі договори (двосторонні правочини як результат домовленості двох сторін, спрямованої на встановлення певних цивільних прав та обов`язків), відповідно, що між сторонами не виникли правові відносини із договору оренди землі, оскільки позивач не виявляла своєї волі на укладення таких правочинів. Натомість відповідач має доводити виникнення між сторонами правовідносин із договору оренди землі, виконання такого договору сторонами внаслідок досягнення домовленості з приводу користування земельними ділянками орендодавця». 
Зважаючи на наведене, установивши, що ФОП ОСОБА_2 користувався земельною ділянкою та сплачував орендну плату, а ОСОБА_5 , та надалі її правонаступники, приймали такі платежі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела факту неукладення додаткової угоди від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49. 
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Як позивачка так і відповідач зверталися до суду з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи у справі, однак така не була проведена у зв`язку із відсутністю оригіналу додаткової угоди від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49.
На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2023 року Криворізька районна військова адміністрація Дніпропетровської області повідомила, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою гарантування безпеки даних і недопущення недопущення будь-яких несанкціонованих дій, архів, зокрема, Софіївської районної державної адміністрації до Криворізької районної державної адміністрації ще не перевезено. 
Оскільки реєстрація здійснювалася ще у 2014 році Софіївським районним управлінням юстиції оригіналу додаткової угоди в архіві не знайдено. 
Суду надано завірену копію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки роздруковану з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Оригіналу додаткової угоди від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 2009 року № 49 сторони не надали. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на наведене, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачка не довела, що за життя її мати ОСОБА_5 не укладала з відповідачем додаткової угоди 
від 01 травня 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 25 грудня 
2009 року № 49, тобто не виявляла своєї волі на укладення такого правочину, натомість надані відповідачем докази підтверджують виконання договірних зобов`язань відповідачем, встановлених договором оренди від 25 грудня 2009 року № 49, тобто, виникнення між та ОСОБА_5 , правонаступником якої є позивачка, правовідносин із договору оренди землі та виконання такого договору сторонами. 
Верховний Суд урахував, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що позивачка не зверталася до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак зазначене не вплинуло на правильність вирішення спору по суті. 
Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильного по суті судового рішення суді апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів, наданих відповідачем на підтвердження сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, однак суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у особи, яка звернулася до суду із касаційною скаргою, іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судом апеляційної інстанції судового рішення по суті спору. 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги ОСОБА_8 таких висновків не спростовують. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець    Д. Д. Луспеник