Постанова
Іменем України
 
05 листопада 2025 року
м. Київ 
 
справа № 366/3223/23
провадження № 61-9584св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області,
відповідачі: Іванківська селищна рада, ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року в складі судді: Слободян Н. П., та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в складі колегії: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У жовтні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області звернувся з позовом до Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду.
 
Позов мотивований тим, що рішенням Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 затверджено технічну документацію з видачі громадянам державних актів на право власності на землю в межах с. Страхолісся Іванківського району Київської області та передано безкоштовно у власність громадянам України, у тому числі ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 1,6994 га для ведення особистого селянського господарства.
 
На підставі зазначеного рішення 18 жовтня 2007 року ОСОБА_2 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: серії ЯЖ № 016352 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0014, площею 1,6994 га; серії ЯЖ № 016351 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0015, площею 0,25 га.
 
В подальшому, вказані земельні ділянки набув у приватну власність в порядку спадкування ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 04 жовтня 2018 року за № 1782 (рішення приватного нотаріуса КМНО Грек А. В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень № 43340878 від 04 жовтня 2018 року) та від 03 жовтня 2018 року за № 1781 (рішення приватного нотаріуса КМНО Грек А. В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень № 43322858 від 03 жовтня 2018 року) відповідно.
 
Прокурор зазначав, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро (Київського водосховища), а цивільний оборот земель водного фонду обмежений законодавчо.
 
Прокурор просив:
усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 в частині затвердження технічної документації з видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 1,6994 га для ведення особистого селянського господарства;
усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом скасування рішень державного реєстратора № 43322858 від 03 жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № 3222081400:02:003:0015 та № 43340878 04 жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № 3222081400:02:003:0014;
усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015 від ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року в задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
прокурор не довів, що спірні земельні ділянки перебували у прибережній захисній смузі станом на час їх передачі у приватну власність (2007 рік), а тому відмовив у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь громади ОСОБА_1 ;
суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_2 спірних земельних ділянок та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності на них за ОСОБА_1 , вважаючи, що ці вимоги позову є неефективним способом захисту, адже їх задоволення не призведе до відновлення володіння відповідними земельними ділянками. Такі вимоги не є нерозривно пов`язаною із вимогою про повернення земельних ділянок із незаконного володіння;
звертаючись в суд з позовом в інтересах держави в особі Іванківської територіальної громади, прокурор як позивач, який діє від імені держави, не врахував, що ним пред`явлено позов до Іванківської селищної ради як до відповідача з вимогою про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради, тому в цій частині вимоги позову фактично пред`явлені державою до самої себе, що не відповідає вимогам частини першої статті 48 ЦПК України. Позивач і відповідач не можуть збігатись, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року про виправлення описки:
апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення;
рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18) дійшла висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, а саме, що надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування;
із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться поряд з Київським водосховищем (річка Дніпро), прибережна захисна смуга якого становить 100 метрів. Ці висновки суду не оспорюються сторонами;
розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що предметом доказування у даній справі є накладення спірних земельних ділянок на 100 метрову прибережну смугу Київського водосховища. Районний суд проаналізував надані сторонами докази і дійшов обґрунтованого висновку, що прокурором не доведено накладення спірних земельних ділянок на 100 метрову прибережну смугу Київського водосховища. Прокурором до позовної заяви на доведення накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу річки Дніпро надано: лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року, згідно якого водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками в тому числі з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015 це річка Дніпро (Київське водосховище); лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року, за змістом якого відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду р. Дніпро з нормативною прибережною захисною смугою шириною 100 м; лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» від 28 листопада 2019 року з додатками, згідно з яким за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному забезпеченні GIS-6, встановлено накладання у тому числі спірних земельних ділянок на 100-метрову зону Київського водосховища (а.с. 150-155, т. 1). Суд першої інстанції правильно виходив з того, що лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року не доводить накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу, оскільки у листі зазначено, що водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015 це річка Дніпро (Київське водосховище). Тобто, у вказаному листі є визначення водного об`єкту, а саме р. Дніпро, а також зазначено, що цей об`єкт в силу закону має прибережну захисну смугу. При цьому, з листа неможливо встановити, чи є спірні земельні ділянки землями водного фонду, чи накладаються вони на прибережну 100-метрову смугу;
у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 372/1290/19 (провадження № 61-8369св22) також зазначено, що «лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 17-08/60 від 11 січня 2019 року, на який посилався прокурор та за змістом якого водойма Козинка є рукавом Дніпра, виданий структурним підрозділом Державної служби з надзвичайних ситуацій, до компетенції якої не віднесено визначення розміру прибережних захисних смуг або класифікації річок». Лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року також не може бути визнано належним доказом, оскільки в ньому зазначається, що прокурором запрошувалась інформація щодо статусу водного об`єкту, який розташований поряд із земельними ділянками за відповідними кадастровими номерами. При цьому жодного кадастрового номеру у цьому листі не зазначено, отже не можна вважати, що цей лист стосується даної справи. Крім того, в листі також зазначено, що земельні ділянки знаходяться поряд із р. Дніпро;
єдиним доказом, в якому йдеться, серед інших, і про спірні земельні ділянки є лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» № 22 від 28 листопада 2019 року з додатками, в якому зазначене товариство на лист прокурора № 35-6169 від 27 листопада 2019 року повідомляє, що працівниками підприємства 28 листопада 2019 року проведено геодезичні роботи щодо встановлення межі урізу води Київського водосховища на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області в районі розташування у тому числі земельних ділянок з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015, роботи здійснено GNSS-приймачем GS 08 plus Leica, за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному комплексі GIS-6, встановлено накладання спірних земельних ділянок на 100-метрову прибережну захисну смугу Київського водосховища. До листа додана ситуаційна схема (а. с. 152 - 155, т. 1);
спростовуючи ці докази, відповідач разом із відзивом на позовну заяву надав суду: нотаріально завірені письмові пояснення колишнього директора Макарівського районного комунального підприємства «Землемір» ОСОБА_3 (період роботи на посаді директора з 2001 по 2008 роки) від 16 листопада 2020 року, згідно з якими земельні ділянки, які належали у тому числі і ОСОБА_2 , у 2007 році не накладалась на землі водного фонду (а.с. 208, 209 т.1); технічну документацію, розроблену МРКП «Землемір» (а.с. 188-202, т. 1); висновок державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року № 11-27е, затверджений начальником Головного управління земельних ресурсів у Київській області, згідно з яким поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно (а. с. 210 т. 1); висновок Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему № 634 від 07 серпня 2007 року, згідно з яким розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради районний відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель» (а.с. 197, т. 1); висновок Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації № 487 від 08 серпня 2007 року, згідно з яким розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель», законодавства про охорону навколишнього природного середовища (а.с. 200, т. 1); технічний звіт с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаний ФОП « ОСОБА_4 », відповідно до якого позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок, зокрема земельної ділянки з кадастровим номером 3222081400:02:003:0014 становить мінімум 102,86 м, а максимум 215,95 м (а.с. 212-248, т. 1);
суд врахував, що уріз води - межа води на березі водного об`єкта (берегова лінія) (стаття 1 ВК України). Таким чином, межі земель водного фонду, їх прибережні захисні смуги та розташування по відношенню до них земельних ділянок залежать від урізу води. На відміну від земель лісового фонду, розташування земель водного фонду може змінюватись в залежності як від природних умов (паводок, падіння рівня води у літній період тощо), так і штучно створених (як приклад, підрив окупаційними військами зс рф у 2023 році дамби Каховської ГЕС, внаслідок якої змінено межі розташування земель водного фонду через витік води за встановлені межі водосховища). Відтак, заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою землями водного фонду та повернення земельних ділянок, позивачу в силу статті 81 ЦПК України необхідно довести, що станом на час передачі земель у приватну власність, такі землі були землями водного фонду;
прокурор не надав суду інформацію з Державного земельного кадастру, з якої вбачалося б те, що спірні земельні ділянки внесені до кадастру з обмеженням у використанні земель. Як вбачається з наданих представником відповідача доказів, а саме технічної документації, розробленої МРКП «Землемір», яка погоджена висновками Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему № 634 від 07 серпня 2007 року та Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації № 487 від 08 серпня 2007 року, факт накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду не встановлений. У висновках зазначено про необхідність дотримання обов`язку землекористувачів дотримуватись вимог статей 91, 103 ЗК України та статті 35 Закону України «Про охорону земель». При цьому, про обмеження щодо використання спірних земельних ділянок як земель водного фонду у висновках не йдеться. Крім цього, висновком державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року № 11-27е встановлено, що поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України (у т.ч. ОСОБА_2 ) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно;
звертаючись до суду з позовом, керівник Вишгородської окружної прокуратури не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки накладаються на землі прибережної захисної смуги, достатніх і достовірних доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведені з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором у порядку, передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України, також надано не було, хоча це є його процесуальним обов`язком;
тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18);
в судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор посилався на те, що матеріали справи містять докази накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу Київського водосховища. Перевіривши ці доводи, колегія суддів встановила, що 08 липня 2024 року прокурор подав до суду відповідь на відзив, до якої додав викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth. Проте ці докази прокурор подав з порушенням процесуального порядку, після закриття підготовчого засідання і клопотання про поновлення строку на подання нових доказів не заявляв, суд відповідної ухвали не постановляв, отже колегія суддів ці докази не оцінює на предмет належності та допустимості;
за таких обставин, оскільки прокурором не доведено порушення відповідачами права власності Іванківської територіальної громади на землі водного фонду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а відтак не мають правового значення висновки суду про обрані прокурором способи захисту порушеного права і оцінка правильності цих висновків судом апеляційної інстанції не проводиться. За таких обставин, оскільки прокурором не доведено порушення відповідачами права власності Іванківської територіальної громади на землі водного фонду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а відтак не мають правового значення висновки суду про обрані прокурором способи захисту порушеного права і оцінка правильності цих висновків судом апеляційної інстанції не проводиться. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди прокурора з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
25 серпня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, в якій просив:
оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі;
вирішити питання щодо судових витрат.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);
жодних доказів на спростування доводів прокурора про особливий правовий режим та цільове призначення спірних земельних ділянок відповідачами не надано і судами не досліджено. Так, судами в становлено, що факт віднесення спірних земельних ділянок підтверджується листом ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг», відповідно до якого працівниками підприємства проведено геодезичні роботи щодо встановлення межі урізу води Київського водосховища на території Страхоліської сільської ради. Результати проведення геодезичної зйомки оброблено в програмному комплексі СІ8-6 та встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0010, 3222081400:02:003:0011 накладаються на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Дніпро (Київського водосховища). Вказане також підтверджується схемами розміщення земельних ділянок по відношенню до Київського водосховища річки Дніпро, виготовлених зазначеним підприємством. Поряд з цим, за інформацією Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року за № 17-08/2453 водний об`єкт, розташований поряд із земельними ділянками з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0010,3222081400:02:003:0011 це природний водний об`єкт -річка Дніпро (Київське водосховище), яка має загальну площу водозбору 504000 км2, довжину 2201 км;
річка Дніпро з його водосховищами, рукавами, затоками, протоками належить до великих річок. Навколо великих річок встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м (стаття 88 ВК України). Аналогічну інформацію надано листом Басейнового Управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року № 01-12/401. Таким чином, спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Київського водосховища);
натомість судами, без будь-якого нормативно-правового обґрунтування, надано перевагу єдиному доказу відповідача - технічному звіту, виготовленому ФОП ОСОБА_4 та не взято до уваги доводи прокурора про те, що відомості зазначені у вказаному звіті не відповідають дійсності. Зокрема, вказаний технічний звіт містить інформацію нібито про те, що спірні земельні ділянки розташовані поза межами 100-метрової прибережної захисної смуги, на підтвердження чого надано схематичне зображення спірних земельних ділянок та водного об`єкту;
жодних ортофотопланів, фотографій, геодезичних позначень тощо, які б підтверджували дійсність проведення таких робіт і реального визначення урізу води по відношенню до геодезичних координат та кадастрових планів оспорюваних земельних ділянок ні в таблиці-1, ні в картосхемі місцезнаходження об`єкту 1.1 не наведено і не позначено. У вказаних таблицях лише зображено червоним кольором геометричну фігуру, яка перетинається з іншими геометричними фігурами різних кольорів. Зазначені обставини ставлять під обґрунтований сумнів як сам факт проведення в дійсності цього «вишукування», так і його висновки;
технічний звіт як і висновок експерта в силу статті 110 ЦПК України для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу (постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року в справі № 185/8356/17);
судами безпідставно залишено поза увагою надані прокурором картографічні матеріали з Публічної кадастрової карти про те, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру з увімкненими шарами «умовна прибережна захисна смуга» та «Гідрографія» вбачається, що спірні земельні ділянки накладаються на прибережну захисну смугу Київського водосховища на р. Дніпро, а уріз води знаходиться в абсолютно іншому місці порівняно з «технічним звітом»;
Публічна кадастрова карта є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру та містить, зокрема, доступні відомості щодо конкретних земельних ділянок.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті». Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 363/1459/20;
за картографічними матеріалами загальнодоступного сервісу Google Еarth станом на травень 2008 року спірні земельні ділянки розташовані у межах прибережної захисної смуги Київського водосховища на р. Дніпро, а уріз води відповідає відображеному на картографічних матеріалах, виготовлених ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг». За вказаних обставин є безпідставним посилання судів на факт розробки і затвердження у 2007 році проекту відведення спірних земельних ділянок, оскільки на час його затвердження жодним контролюючим органом не досліджувалось питання віднесення таких ділянок до категорії земель водного фонду. Таким чином, прокурором надано у сукупності достатні, належні і допустимі докази на підтвердження факту віднесення спірних ділянок до земель водного фонду і будь-які підстави для призначення і проведення у справі судової експертизи відсутні, оскільки відповідачами не надано жодного доказу, який би суперечив або ставив під сумнів докази прокурора. Однак, судами абсолютно безпідставно відхилено зазначені доводи прокурора. Як наслідок, погоджуючись у повній мірі з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд, безпідставно відхилив докази прокурора, надавши перевагу доказам відповідача.
 
24 жовтня 2025 року  ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Рибченком О. Г., в якому просив:
касаційну скаргу прокурора залишив без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
прибережна захисна смуга в районі приватизованих громадянами, у тому числі ОСОБА_2 , земельних ділянок, не має сталих географічних координат, які б, у разі їх затвердження сільською радою, жодним чином не залежали би від поточного урізу води Київського водосховища у той чи інший період часу. З наведеної інформації вбачається, що плеси Київського водосховища, що розташована в районі с.Страхолісся, є мілководдям, частина якого періодично повністю осушується, а потім знову заповнюється водою. наслідком періодичного падіння рівня води в 1,5-2 метри на мілководді є осущення його значної частини, що обумовлює значне коливання урізу води, та, як наслідок, прибережної захисної смуги (з урахуванням того, що конкретні географічні координати прибережної захистної смуги органом місцевого самоврядування у даному випадку не встановлені). Коливання рівня води у Київському водосховищі відбувається у тому числі внаслідок його штучного щомісячного регулювання за рішенням Міжвідомчої комісії по узгодженню режимів роботи дніпровських водосховищ. В якості прикладу мною до матеріалів даної судової справи був долучений відповідний «Режим роботи дніпровських водосховищ на жовтень 2020р.», затверджений Протоколом засідання Міжвідомчої комісії по узгодженню режимів роботи дніпровських водосховищ від 30 вересня 2020 року. Враховуючи зазначений факт значного коливання рівня води Київського водосховища (до 1,5 метрів) в межах розташування села Страхолісся, що пов`язано як з природними сезонними явищами, так і з штучним регулюванням рівня води за відповідними графіками, цілком доречно припустити, що виділення земельних ділянок громадянам, у т.ч. ОСОБА_2 , у 2007 році, проведення ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» відповідного дослідження на замовлення прокурора у 2019 році, та складання ФОП ОСОБА_4 у 2023 році на замовлення відповідача  «Технічного   звіту  с.Страхолісс  Вишгородського  району Київської області», відбувалось за наявності різних рівнів води на мілководних ділянках Київського водосховища в територіальних межах села Страхолісся, що, у свою чергу, зумовило різні результати досліджень та привело до виникнення даного судового спору;
за наявності наведених фактичних обставин перед Верховним Судом постає наступне питання стосовно правозастосування: у разі, якщо при виділенні громадянам у власність за процедурою приватизації земельних ділянок вимога законодавства України щодо врахування 100-метрової прибережної захисної смуги від урізу води дотримується, а через певний час (у даному випадку через 12 років) після приватизації земельних ділянок рівень води тимчасово змінюється за тих чи інших обставин (природних або штучних), у зв`язку з чим 100-метрова прибережна захисна смуга тимчасово накладається на приватизовані громадянами земельні ділянки, то чи є зазначена обставина правовою підставою для визнання приватизації земельних ділянок незаконною та повернення приватизованих громадянами земельних ділянок на користь держави або відповідної територіальної громади. Вбачається, що у разі затвердження відповідною проектною документацією географічних координат прибережної захисної смуги водних об`єктів, жодних спірних питань при виділенні земельних ділянок, що межують з прибережною захисною смугою, не виникає, оскільки коливання рівня води у таких випадках жодним чином не впливає на прибережну захисну смугу, географічні координати (поворотні точки) якої є сталими та вносяться до Державного земельного кадастру України;
під час розгляду даного судового спору, за замовлення представника відповідача, сертифікованим землевпорядником у 2023 році була виготовлена Технічна документація по встановленню фактичних координат прибережної захисної смуги станом на 2023 рік. Відповідно до графічного матеріалу до вищенаведеної Технічної документації 2023 року (міститься в матеріалах даної судової справи), станом на момент проведення інженерно-геодезичних   робіт сертифікованим землевпорядником, відстань від земельної ділянки за кадастровим номером 3222081400:02:003:0014 (для ведення ОСГ) до урізу води Київського водосховища становить 113,78 м, а земельна ділянка за кадастровим номером 3222081400:02:003:0015 (для будівництва та обслуговування жилого будинку) відповідно до представленої прокурором разом із позовом ситуаційної схеми розташувавнняя земельних ділянок взагалі знаходиться поза вищезазначеною земельною ділянкою за кадастровим номером 3222081400:02:003:0014;
результат розгляду даної судової справи має виняткове значення для відповідача ОСОБА_1 , як власника на цей час даних земельних ділянок, оскільки він є добросовісним набувачем, який набув спірні земельні ділянки в порядку спадкування та використовує їх за цільовим призначенням значний термін, а саме з 2007 року (18 років), ще з часу, коли вони на праві власності належали його покійної матері ОСОБА_2 , а власником даних земельних ділянок в порядку спадкування став у 2018 році. Вбачається, що зазначений стан речей, коли через сплив значного терміну користування ОСОБА_1 земельними ділянками держава в особі прокурора безпідставно (в порушення норм чинного законодавства України, без належного обґрунтування, що буде доведено нижче) приймає рішення про необхідність їх повернення на користь територіальної громади, не відповідає принципам як правової визначеності, так і належного урядування, що, відповідно, не відповідає практиці Європейського суду з прав людини по застосуванню Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
представлена прокурором роздруківка з загальнодоступного сервісу Google Еarth взагалі не є інформативним документом, оскільки по-перше, не відповідає приписам статті 47 ЗУ «Про землеустрій» щодо форми документа, яким встановлюються географічні координати прибережної захисної смуги, по-друге, не містить жодної інформації, яка дає змогу стверджувати про факт накладання земельних ділянок на прибережну захисну смугу, у зв`язку з чим, після її дослідження судом першої інстанції, на підставі приписів статті 47 Закону України «Про землеустрій» та частини другої статті 78 ЦПК України визнана недопустимим доказом.
оскільки матеріалами даної судової справи встановлено, що географічні координати прибережної захисної смуги органом місцевого самоврядування проектною документацією не визначались та не затверджувались, та, відповідно, до Державного земельного кадастру інформація щодо географічних координат прибережної захисної смуги не вносилась. Таким чином, шар Державного земельного кадастру «Умовна прибережна захисна смуга», який апріорі не може містити географічних координат прибережної захисної смуги, не є допустимим доказом, який може підтверджувати факт накладання земельних ділянок у 2007 році на прибережну захисну смугу Київського водосховища.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
21 жовтня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року:
клопотання ОСОБА_1 , яке підписане адвокатом Рибченком О. Г.,про продовження строку на подання відзиву задоволено;
продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури;
у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про повідомлення часу і місця розгляду справи Київської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора відмовлено; 
справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; від 02 жовтня 2018 у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 24 січня 2018 року у справі № 917/50/17; від 02 липня 2019 року у справі № 925/1641/17; від 29 березня 2023 року у справі № 185/8356/17; від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц; від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц; від 15 травня 2020 року справі № 372/2180/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13; від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц; від 12 червня 2019 у справі № 487/10128/14-ц; від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 916/749/17; від 25 вересня 2020 року у справі № 921/341/19; від 23 січня 2019 року у справі № 916/2130/15; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц; від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18; від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19; від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17; від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19; від 02 лютого 2022 року у справі № 707/1924/20; від 04 квітня 2025 року у справі № 757/2965/15; від 20 грудня 2024 року у справі № 910/21682/15; від 15 листопада 2023 року у справі № 363/1459/20 та постановах Верховного Суду України: від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16; від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16; від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15.
 
Фактичні обставини 
 
Відповідно до висновку Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему № 634 від 08 серпня 2007 року розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок, загальною площею 23,3034 га в межах Страхоліської сільської ради районний відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель».
 
04 жовтня 2007 року Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області складено висновок державної експертизи землевпорядної документації № 11-27е, затверджений начальником Головного управління земельних ресурсів у Київській області 04 жовтня 2007 року, яким встановлено, що поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно. До цього висновку додана технічна документація, розроблена МРКП «Землемір», яка містить відтиск печатки з датою реєстрації 09 жовтня 2007 року. Додатки до технічної документації не датовані.
 
08 жовтня 2007 року Страхоліською сільською радою Іванківського району Київської області V скликання прийнято рішення № У-13-129 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам України Державних актів на право приватної власності на землю в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області», яким окрім іншого, вирішено:
затвердити технічну документацію з видачі громадянам України державних актів на право власності на землю в межах с. Страхолісся, яким остаточно визначені розміри та площі земельної ділянки (згідно з додатками);
передати безкоштовно у власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарчих споруд площею, вказаною в додатках, про що зробити запис у книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у власність та зробити відмітки у паспортах громадян або документах, що їх замінюють;
доручити МРКП «Землемір» виготовити громадянам України державні акти на право власності на землю.
 
Згідно з додатком до вказаного рішення 13 громадянам України передано у власність земельні ділянки. ОСОБА_2 передано земельні ділянки площею 1,6994 га та 0,25 га в межах с. Страхолісся.
 
18 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у Іванківському районі ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 016352 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0014, площею 1,6994 га та державний акт серії ЯЖ № 016351 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0015, площею 0,25 га.
 
В подальшому, зазначені земельні ділянки успадкував ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку 3222081400:02:003:0014 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 жовтня 2018 року № 1782 (рішення приватного нотаріуса КМНО Грек А. В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень № 43340878 від 04 жовтня 2018 року); земельну ділянку 3222081400:02:003:0015 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 жовтня 2018 року № 1781 (рішення приватного нотаріуса КМНО Грек А. В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень № 43322858 від 03 жовтня 2018 року).
 
26 листопада 2019 року Центральною геофізичною обсерваторією імені Бориса Срезневського надано відповідь № 1708/2453, якою повідомлено, що водний об`єкт, який розташований поряд з земельними ділянками з кадастровими номерами: 3222081401:01:013:0057, 3222081401:01:013:0058, 3222081401:01:013:0059, 3222081401:01:013:0047, 3222081400:02:001:0083, 3222081401:01:015:0013, 3222081400:02:001:0036, 3222081400:02:003:0026, 3222081400:02:003:0024, 3222081400:02:003:0014, 3222081400:02:003:0013, 3222081400:02:003:0010, 3222081400:02:003:0011, 3222081400:02:003:0012, 3222081400:02:003:0014, 3222081400:02:003:0015, 3222081400:02:003:0017, 3222081401:02:003:0018, 3222081401:02:003:0019, 3222081400:02:003:0021, 3222081400:02:003:0034, 3222081400:02:003:0035, 3222081400:02:003:0036, 3222081400:02:003:0037, 3222081401:02:003:0036, 3222081401:02:003:0037, це річка Дніпро (Київське водосховище).
 
Річка Дніпро (Київське водосховище) - це природний водний об`єкт, довжиною 2201 км та площею водозбору 504000 км, належить до великих річок. Згідно статі 79 Водного кодексу України річка Дніпро з його водосховищами, рукавами, затоками, протоками належать до великих річок. Згідно статі 88 Водного кодексу України навколо великих річок встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м.
 
28 грудня 2019 року ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» листом № 22 з додатками повідомлено, що за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному забезпеченні GIS-6, встановлено накладання земельних ділянок на 100 метрову зону Київського водосховища. З ситуаційної схеми розміщення земельних ділянок по відношенню до Київського водосховища, Київська область, Іванківський район, Страхоліська сільська рада вбачається, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015 перетинаються з прибережно-захисною смугою (100 м).
 
31 березня 2023 року Басейнове Управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агенства водних ресурсів України листом № 01-12/401 повідомило, що відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду р. Дніпро (відноситься до категорії-велика річка (стаття 79 ВК України) з нормативною прибережною захисною смугою шириною 100 м (стаття 60 ЗК України, статті 88 ВК України).
 
Дніпро - четверта за довжиною та третя за водозабірною площею річка Європи. Загальна довжина Дніпра становить 2 285 км, в межах України 981 км, площа басейну Дніпра - 504 000 км. кв., з них у межах України - 291 400 км. кв.
 
31 березня 2023 року Іванківською селищною радою керівнику Вишгородської окружної прокуратури направлено листа № 06-31-981, яким повідомлено, що рішення про встановлення прибережної смуги поряд із вказаними у запиті земельними ділянками та рішення про зміну їх цільового призначення не приймались.
 
22 серпня 2023 року Вишгородська окружна прокуратура листом № 54-5425вих-23 повідомила Іванківську селищну раду про те, що земельні ділянки з кадастровим номером 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015 відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані в межах захисної смуги р. Дніпро (Київського водосховища), а відтак порушено питання щодо повернення земельної ділянки територіальній громаді.
 
07 вересня 2023 року Іванківською селищною радою направлено листа керівнику Вишгородської окружної прокуратури № 06-31-2896, яким повідомлено, що селищна рада не володіла інформацією, зазначеною у листі прокуратури від 22 серпня 2023 року та не заперечує проти пред`явлення прокуратурою позовної заяви в інтересах Іванківської територіальної громади для вирішення питання повернення земельних ділянок територіальній громаді.
 
Відповідно до нотаріально завірених письмових пояснень колишнього директора Макарівського районного комунального підприємства «Землемір» ОСОБА_3 (період роботи на посаді директора з 2001 по 2008 роки) від 16 листопада 2020 року, останній пояснив, що очолюване ним підприємство на підставі ліцензії Держкомзема України від 08 грудня 2006 року займалось виготовленням технічної та проектної документації по відведенню земельних ділянок. На підставі рішення Страхоліської сільської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації та матеріалів статистичної звітності (форма 6-зем) підприємство у 2007 році виготовило технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельні ділянки громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради, зокрема, ОСОБА_2 . При винесенні в натуру зовнішніх меж земельних ділянок громадянам, визначені статтею 88 Водного кодексу України 100 метрові зони прибережної смуги Київського водосховища були дотримані.
 
Відповідно до наданого представником відповідача Технічного звіту с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаного ФОП ОСОБА_4 , позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м над рівнем Балтійського моря і відстань від земельної ділянки з кадастровим номером 3222081400:02:003:0014 (для ведення ОСГ) до урізу води Київського водосховища становить 113,78 м, а земельна ділянка за кадастровим номером 3222081400:02:003:0015 (для будівництва та обслуговування жилого будинку) відповідно до представленої прокурором разом із позовом ситуаційної схеми розташування земельних ділянок взагалі знаходиться поза вищезазначеною земельною ділянкою за кадастровим номером 3222081400:02:003:0014. Повноваження ФОП ОСОБА_4 на виконання Технічного звіту засвідчено свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП, кваліфікаційним сертифікатом інженера-землевпорядника, свідоцтвом про підвищення кваліфікації інженера-землевпорядника, спеціальним дозволом на виконання топографічно-геодезичних вишукувань під час воєнного стану.
 
Позиція Верховного Суду
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 545/1994/16-ц (провадження № 61-7605св21).
 
У абзаці другому частини другої статті 178 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.
 
За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

У статтях 60 ЗК України, 88 ВК України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України.
 
Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
 
З огляду на приписи статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах є обмеженим законодавчо.
 
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 
 
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що:
«заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України). 
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зроблено такі висновки:
«82. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішень № 10 і № 31 незаконними та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.
96. У випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 114)). Оскільки вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди мали відмовити у задоволенні цієї вимоги. Така відмова через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає Коблівській сільраді чи прокурору (у разі, якщо сільрада не здійснюватиме чи неналежно здійснюватиме повноваження із захисту права комунальної власності на спірну земельну ділянку водного фонду, допускаючи продовження порушення такого права після набрання чинності цією постановою) заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки її власникові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46), а також від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.28))».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що:
«79. Оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
80. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].
81. Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
83. Також потрібно врахувати, що до 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.
84. З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
85. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно».
86. За такого правового регулювання визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
87. З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача.
116. АТ «Укрзалізниця» просить визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.
117. Згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. Водночас частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та накладається на смугу відведення залізниці, має площу 0,0974 га.
118. Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10.
119. У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).
120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.
121. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
122. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
123. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
124. У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
125. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
126. Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
127. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
128. Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1.
145. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».
 
Касаційний суд вже вказував, що не вбачається підстав для незастосування підходу висловленого у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) за позовом про повернення в порядку усунення перешкод, земельної ділянки водного фонду, що частково накладається. Така вимога як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, а може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу, оскільки не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору, а визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан щодо всієї ділянки призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку водного фонду, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для усунення перешкод якої наявні, тобто яка частково накладається на землі водного фонду) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). А належним (правомірним) способом захисту у спорах з подібними обставинами може бути позов про повернення тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 453/1192/23 (провадження № 61-3415св25)).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що:
«офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті. 
При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27.09.2001 № 77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000331 від 10.12.2001 та огороджену парканом з розсувними воротами. Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається:
прокурор звернувся з позовом про визнання недійсним рішення сільської ради від 08 жовтня 2007 року в частині затвердження технічної документації з видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 1,6994 га для ведення особистого селянського господарства; скасування рішень державного реєстратора № 43322858 від 03 жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № 3222081400:02:003:0015 та № 43340878 04 жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № 3222081400:02:003:0014; усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами 3222081400:02:003:0014 та 3222081400:02:003:0015 від ОСОБА_1 
суд першої інстанції міркував так, що позов необґрунтований в частині позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади, оскільки прокурор не довів, що спірні земельні ділянки перебували у прибережній захисній смузі. А інші вимоги суд вважав неналежними;
            в апеляційній скарзі прокурор, зокрема, вказував, що судом залишено поза увагою надані прокурором картографічні матеріали з Публічної кадастрової карти про те, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру з увімкненими шарами «умовна прибережна захисна смуга» та «Гідрографія» вбачається, що спірні земельні ділянки накладаються на прибережну захисну смугу Київського водосховища на р. Дніпрі, а уріз води знаходиться в абсолютно іншому місці порівняно з «технічним звітом». За картографічними матеріалами загальнодоступного сервісу Google Еarth станом на травень 2008 року спірні земельні ділянки розташовані у межах прибережної захисної смуги Київського водосховища на р. Дніпрі, а уріз води відповідає відображеному на картографічних матеріалах, виготовлених ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг». (а. с. 60, том 2);
апеляційний суд погодився з судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд вказав, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор посилався на те, що матеріали справи містять докази накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу Київського водосховища. Перевіривши ці доводи, колегія суддів зазначила, що 08 липня 2024 року прокурор подав до суду відповідь на відзив, до якої додав викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth, але ці докази прокурор подав з порушенням процесуального порядку після закриття підготовчого засідання, і клопотання про поновлення строку на подання нових доказів не заявляв, суд відповідної ухвали не постановляв, отже, колегія суддів ці докази не оцінює на предмет належності та допустимості (а. с. 160, том 2);
            аналіз матеріалів справи свідчить, що 03 липня 2024 року прокурор засобами поштового зв`язку подав відповідь на відзив, до якого додано викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth з доказами направлення учасникам справи (а. с. 13 - 23, том 2); ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 04 липня 2024 року цивільну справу призначено до розгляду по суті на 09 год. 15 хв. 30 липня 2024 року, закривши підготовче судове засідання (а. с. 8, том 2);
апеляційний суд не звернув уваги, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини восьма статті 83 ЦПК України); законодавець не вказує такої підстави неприйняття доказів як закриття підготовчого провадження; суд першої інстанції прийняв вказані дози та жодного процесуального рішення щодо них не ухвалив. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відхилення вказаних доказів та не оцінив їх разом з іншими доказами, які надавалися прокурором до позову, зокрема зі схемою накладення (том 1, а. с. 154 - 155). 
 
За таких обставин апеляційний суд доводи апеляційної скарги прокурора по суті не перевірив. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права.
 
У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.
 
З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                        В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
                                                                                                  І. О. Дундар
 
                                                                                                  Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                  П. І. Пархоменко