УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
13 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 756/11697/24
провадження № 51-3904ск25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно 
 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
 
встановив: 
 
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК та засуджено до покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 3 роки. 
 
За вироком суду, ОСОБА_5 08 липня 2024 року, приблизно о 13:39 через застосунок "Uklon" отримав замовлення на поїздку за маршрутом: м.Київ, вул. Калнишевського, 6,  м. Київ, вул. Прирічна 30 А.
 
Цього ж дня, о 13:40 ОСОБА_5 прибув на автомобілі марки Fiat 500L д.н.з. НОМЕР_1 , де здійснив посадку пасажирів ОСОБА_6 та її малолітньої доньки ОСОБА_7 
 
08 липня 2024 року о 13:57, ОСОБА_5 перебуваючи неподалік бази відпочинку «Поплавок», яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 30А, здійснив висадку пасажирів ОСОБА_6 та її малолітню доньку, при цьому не довізши останніх до місця призначення, мотивуючи це тим, що не поїде ґрунтовою дорогою.
 
В свою чергу, ОСОБА_6 о 13:57, скасувала замовлення, через застосунок "Uklon", так як не була доставлена до місця призначення. Після чого, приблизно о 14:05, ОСОБА_5 , зрозумівши, що ОСОБА_6 скасувала замовлення та воно не є сплаченим, повернувся по ґрунтовій дорозі по направленню до бази "Поплавок", що по вул. Прирічна 30А в м.Києві, де наздогнав ОСОБА_6 та її малолітню доньку, перегородивши їм шлях автомобілем. Далі між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_5 побачив у правій руці ОСОБА_6 мобільний телефон марки "Iphone" ll PRO МАХ, сірого кольору та в цей час у нього раптово виник умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану.
 
Реалізуючи свій умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану, в той же час, того ж дня, діючи умисно з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, ОСОБА_5 шляхом ривка, в присутності малолітньої дитини, вихопив з правої руки ОСОБА_6 належний останній мобільний телефон марки "Iphone" 11 PRO МАХ, сірого кольору, вартістю 18433,10 грн.
 
Далі ОСОБА_5 , з викраденим мобільним телефоном, сів до салону автомобіля марки Fiat 500L д.н.з. НОМЕР_1 , яким на той час керував та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
 
Внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 18433,10 грн.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 14 липня 2025 року вирок місцевого суду змінив.
 
На підставі ст.75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного за ч.4 ст.186 цього Кодексу із застосуванням ст.69 КК покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК.
 
В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник публічного обвинувачення, не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
 
Вважає, що призначене  ОСОБА_5 покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання. 
 
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що положення ст. 69 КК дають можливість призначити особі покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. На переконання прокурора апеляційний суд безпідставно погодився із визначеними місцевим судом пом`якшуючими обставинами, а саме щире каяття та наявність на утриманні непрацездатної хворої матері, які дали можливість призначити ОСОБА_5 покаранням нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК. При цьому суд не вказав обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого. 
 
Також поза увагою суду залишилося: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, суспільна небезпечність і те, що вчинений злочин відноситься до корисних, а також засуджений не вибачився перед потерпілою та його донькою. Факт визнання винуватості засудженим на переконання прокурора не свідчить про його щире каяття. Майно, яке було предметом кримінального правопорушення було повернуто лише за втручання правоохоронних органів.  
 
Крім цього, апеляційний суд безпідставно застосував до ОСОБА_5 інститут звільнення від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, при цьому також не врахував дані про особу  засудженого та тяжкість вчиненого злочину.
 
Вважає, що апеляційний суд не навів достатніх і переконливих обставин, які свідчать про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.   
 
Апеляційний суд, обґрунтовуючи одночасну можливість застосування приписів 
статей 69, 75 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 , послався на одні і тіж пом`якшуючі покарання обставини, які належним чином не перевірив. 
 
Також цей суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора і безпідставно погодився з рішенням місцевого суду в частині призначення покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК. 
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та судові рішення, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів наведених у скарзі, немає, з огляду на таке. 
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі-КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Статтею 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, відповідності призначеного покарання і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Доводи представника публічного обвинувачення щодо істотного порушення вимог  кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість є безпідставними.
 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.  
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
 
Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків передбачених цією статтею, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції провів судовий розгляд у порядку ч. 3
 ст. 349 КПК, за згодою всіх учасників кримінального провадження, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_5 та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують його особу. 
 
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , місцевий суд дотримуючись вимог статей 50, 65 КК, повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що належить згідно зі ст. 12 КК до тяжких злочинів, дані про її особу, яка за місцем проживання характеризується позитивно, раніше несудимий, одружений, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, працює, обставини, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК - щире каяття та  наявність на утриманні непрацездатної хворої матері та відсутність обставин, що  обтяжують покарання відповідно до ст. 67 цього Кодексу. 
 
Таким чином, місцевий суд, взяв до уваги, обставини, які пом`якшують покарання та дані про особу ОСОБА_5 , і дійшов висновку, що вони в своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і дають можливість призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
 
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, вказав, що місцевий суд належним чином обґрунтував свій висновок про те, що конкретні обставини цього кримінального провадження та пом`якшуючі покарання обставини у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, дають підставу для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією інкримінованого кримінального правопорушення.
 
Посилання прокурора на те, що суд належно не перевірив обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 є безпідставними з огляду на таке.
 
Як вбачається із оскаржуваного рішення, апеляційний суд спростовуючи доводи прокурора в цій частині встановив, що з часу затримання та протягом судових розглядів ОСОБА_8 не заперечував свою винуватість і надавав показання про обставини вчинення кримінального правопорушення. Дійсно мобільний телефон, який є предметом злочину був вилучений працівниками поліції і повернутий потерпілій, разом з цим родиною обвинуваченого вживалися заходи щодо компенсування моральних збитків потерпілій, однак вона відмовилася від неї.
 
Недоречними визнав апеляційний суд доводи прокурора про те, що засуджений не вибачився перед потерпілою та її донькою за вчинене, оскільки ОСОБА_5 був обраний запобіжний захід у виді домашнього арешту і йому було заборонено спілкуватися із потерпілою і намагання вийти на контакт з нею могли бути розцінені стороною обвинувачення як порушення умов застосованого запобіжного заходу. Також  потерпіла протягом розгляду справи в суді першої інстанції не приймала участь. 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_5 вибачився перед потерпілою ОСОБА_6 і попросив отримати грошові кошти задля його реабілітації в її очах, що на переконання суду доводить факт наявність щирого каяття.
Крім того, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, який  визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 наявність на його утриманні хворої непрацездатної матері, оскільки мати засудженого ОСОБА_9 , 1942 року народження страждає на судинну деменцію, у зв`язку з чим потребує стороннього догляду і перебуває у приватному пансіонаті, де їй надається комплекс персональних послуг з догляду, допомоги та обслуговування.
Водночас апеляційний суд не погодився із формою відбування ОСОБА_5 покарання і вказав, що місцевий суд не навів переконливих мотивів про необхідність його відбування засудженому в умовах ізоляції від суспільства, і тим самим буде досягнута мета призначеного покарання за вчинене. При цьому суд врахував, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, характеризується позитивно, його вік (60 років), тобто він є людиною літнього віку, страждає на ряд захворювань, обумовлені віком, і до вчинення цього злочину правомірність його поведінки протягом всього життя не викликала жодних нарікань.
Таким чином, апеляційний суд зваживши на обставини, які за законом мають правове значення при визначенні виду, розміру покарання і форми його відбування   дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання за ч. 4 ст. 186 КК з випробуванням з іспитовим строком.
Колегія суддів уважає, що місцевий і апеляційний суди, використовуючи свої дискреційні повноваження, врахували комплекс обставин, які вказані в рішеннях, обґрунтовано частину цих обставин визнали такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають можливість для призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням приписів ст. 69 цього Кодексу. Водночас апеляційний суд умотивовано визнав сукупність обставин, які дали можливість застосувати до засудженого інститут звільнення від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК з покладенням обов`язків передбачених пунктами 1,2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу. 
 
На переконання колегії суддів, апеляційний суд застосовуючи приписи ст. 75 КК не порушив загальних засад призначення покарання визначених ст. 65 цього Кодексу, оскільки врахував сукупність беззаперечних обставин, які вплинули на можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.
 
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильного застосування положень статей 69, 75 КК до засудженого ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає. 
 
Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог статей 370, 419 КПК.
 
Обґрунтування касаційної скарги здебільшого є аналогічні доводам апеляційної скарги, на які апеляційний суд дав вичерпні відповіді, з якими погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Касаційна скарга представника публічного обвинувачення не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з її змісту та оскаржуваного судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_5 . 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                    ОСОБА_3