ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 466/448/24
провадження № 61-5205св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Квака Василя Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2024 року в складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня                 2025 року в складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданими неправомірними діями органу досудового слідства, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з Єдиного казначейського рахунку 844 900,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначала, що 27 лютого 2013 року прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013150060000053 від 27 лютого 2013 року за частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу (далі - КК) України. 26 листопада 2023 року їй оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення.                    27 листопада 2013 року за клопотанням слідчого ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова (справа № 462/9058/13-к) надано дозвіл на проведення обшуку за місцем її проживання і такий обшук було проведено.                    23 грудня 2013 року ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду                        м. Львова (справа № 462/9828/13-к) було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на 1/6 частину квартири на АДРЕСА_1 . Цей арешт було скасовано 19 жовтня 2023 року. В подальшому вказану вище підозру було змінено і оголошено їй підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.                 07 лютого 2014 року слідчим суддею Залізничного районного суду м. Львова було задоволено клопотання слідчого та обрано їй запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 24 лютого 2014 року обвинувальний акт стосовно неї, затверджений прокурором Залізничного району м. Львова, було скеровано до суду і ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 березня 2014 року (справа № 462/1462/14-к) кримінальне провадження призначено до судового розгляду. 04 грудня 2015 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова обвинувальний акт щодо неї повернуто прокурору. 
Зазначала, що слідчий неодноразово проводив слідчі дії, однак не повідомляв про результати досудового розслідування. Тільки після звернення до адвоката і скерування ним адвокатського запиту 10 жовтня 2023 року слідчий повідомив, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито постановою                      від 25 листопада 2021 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінально-процесуального кодексу (далі - КПК) України і надано копію цієї постанови. Фактично під слідством і судом вона перебувала 9 років 11 місяців. Протягом часу досудового слідства її було дискредитовано як працівника та людину, що виразилися у публічних висловлюваннях на її адресу, як до особи, яка нібито вчинила особливо тяжке кримінальне правопорушення, тобто органами досудового розслідування вчинялись дії, спрямовані на втручання в її особисте життя та професійну діяльність, незаконне звинувачення у тому, що вона не вчиняла, проведення обшуку. В результаті таких тривалих протиправних дій вона зазнавала страждань, викликаних нехтуванням її прав, вживала неабияких заходів для доведення своєї невинуватості, а це призвело до постійних нервувань, створило певний дискомфорт, порушило звичайний режим життя. Вважала, що накладений арешт на квартиру протягом 10 років не дав реалізувати наміри щодо покращення житлових умов шляхом продажу квартири і купівлі більшої площі. Указані обставини спричинили їй значну моральну шкоду, а саме 844 900,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
12 березня 2024 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю заподіяння моральної шкоди.
11 квітня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2024 року змінено. Викладено мотивувальну частину судового рішення в редакції постанови.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з витребуваних матеріалів кримінального провадження № 42013150060000053 встановлено, що ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2024 року постанову старшого слідчого від 25 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження скасовано, а матеріали кримінального провадження направлено до слідчого відділу поліції для продовження досудового розслідування. Тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки досудове розслідування триває та кримінальне провадження не закрите. Відповідно оскаржуване рішення, яким відмовлено в задоволенні позову, підлягає зміні у його мотивувальній частині з відмовою в задоволенні позову не з підстав недоведеності позивачкою заподіяння їй моральної шкоди, а з тієї підстави, що позивачка помилково посилалась на пункту 2 частини першої статті Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №  266/94-ВР) як на підставу відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження не закрите, а досудове розслідування триває, а відтак підстава, на яку посилалась позивачка, не існує.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21 квітня 2025 року представник ОСОБА_1  - адвокат Квак В. М. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня                      2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року в справі                              № 236/893/17, в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі                    № 295/692/17, від 13 серпня 2020 року в справі № 607/10144/18, від 21 жовтня 2020 року в справі№ 754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі                                № 638/509/19, про те, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи із мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або закриття кримінального провадження щодо особи.  
Суд не звернув уваги на те, що кримінальне провадження за підозрою                    ОСОБА_1  було закрито 27 грудня 2018 року у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпними можливостями щодо їх отримання. Після закриття кримінального провадження щодо  ОСОБА_1  слідство продовжилось за фактом вчинення злочину, а ОСОБА_1  уже мала статус свідка. За період з 26 листопада 2013 року до                       27 грудня 2018 року вона має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Головне управління Національної поліції у Львівській області зазначає, що наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування. Позивачка не надала доказів, які встановлюють, що їй заподіяно фізичний біль та страждання, які вона зазнала у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Лише факт перебування під слідством виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 лютого 2013 року прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013150060000053 за частиною третьою статті 190 КК України, в межах якого старшим слідчим оголошено підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2013 року в справі № 462/9058/13-к надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 .
Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 23 грудня 2013 року накладено арешт на 1/6 частину квартири на АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (арешт скасовано 19 жовтня 2023 року). 
У подальшому підозру було змінено і оголошено ОСОБА_1 підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті                        190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 07 лютого 2014 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 
24 лютого 2014 року обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 , затверджений прокурором Залізничного району м. Львова, було скеровано до суду.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 повернуто прокурору. Ухвалу суду                        12 січня 2016 року ухвалою апеляційного суду Львівської області зазначену ухвалу залишено без змін.
Кримінальне провадження закрито постановою слідчого від 25 листопада                   2021 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.
Суд апеляційної інстанції витребував з відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління  Національної поліції у Львівській області матеріали кримінального провадження від 27 лютого 2013 року                         № 42013150060000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
З матеріалів кримінального провадження № 42013150060000053 (справа                      № 462/1462/14-к) апеляційним суд встановив, що ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2024 року скаргу                   ОСОБА_3 на постанову слідчого відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління  Національної поліції у Львівській області про закриття кримінального провадження задоволено. Скасовано постанову старшого слідчого від 25 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42013150060000053 від 27 лютого 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. Матеріали кримінального провадження № 42013150060000053 направлено до слідчого відділу поліції для продовження досудового розслідування. Досудове розслідування триває. 
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами  1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).  
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі №  266/94-ВР та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №  266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У статті 2 Закону №  266/94-ВР зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
- постановлення виправдувального вироку суду;
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
- закриття справи про адміністративне правопорушення.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону №  266/94-ВР, є вичерпним.
Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону №  266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в межах розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, за підтвердження його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.
Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом №  266/94-ВР. 
Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15 (провадження                                      № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження                    № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 (провадження                  № 14-514цс19).
У цій справі встановлено, що 25 листопада 2021 року постановою слідчого було закрито кримінальне провадження від 27 лютого 2013 року                                              № 42013150060000053 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Старший слідчий Дмитрів Р. М. мотивував постанову про закриття кримінального провадження тим, що під час проведення досудового розслідування не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості у суді щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. Під час досудового розслідування не встановлено та не зібрано достатніх доказів, які б підтверджували, що підозрювана ОСОБА_1 під час заволодіння чужим майном діяла із прямим умислом. 
Тобто станом на 25 листопада 2021 року ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 42013150060000053 фігурувала як підозрювана особа, а не свідок. 
Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2024 року постанову старшого слідчого від 25 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження № 42013150060000053 скасовано, матеріали направлено для продовження досудового розслідування, якедотепер триває. 
Слідчий суддя керувався тим, що старший слідчий Дмитрів Р. М. не зібрав і не оцінив всіх додаткових письмових доказів, які мають значення для прийняття відповідного процесуального рішення про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42013150060000053.
Отже, ОСОБА_1 має статус підозрюваної у кримінальному провадженні, яке не завершене, а тому реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження не виникли. 
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність передбачених Законом №  266/94-ВР підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги про те, що кримінальне провадження за підозрою                    ОСОБА_1 було закрито 27 грудня 2018 року у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпними можливостями щодо їх отримання, після закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 слідство продовжилось за фактом вчинення злочину, а ОСОБА_1 уже мала статус свідка, не зазначалися ні в підставах позову, ні в доводах апеляційної скарги, а тому з огляду на диспозитивність цивільного процесу Верховний Суд не досліджує їх. 
Безпідставними є посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених упостановах Великої Палати Верховного Суду                                   від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі№ 295/692/17, від 13 серпня 2020 року в справі № 607/10144/18,                                від 21 жовтня 2020 року в справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі № 638/509/19, про те, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи із мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або закриття кримінального провадження щодо особи, з огляду на те, що у ОСОБА_1 не виникли підстави для відшкодування моральної шкоди, передбачені Законом №  266/94-ВР. 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1- адвоката Квака Василя Миколайовича залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко 
                                                                                                                      І. М. Фаловська