ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 607/6619/23
провадження № 61-8771св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач),  Білоконь О. В.,  Сакари Н. Ю.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
 
особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Ігнатенко Олександр Олександрович, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Хома М. В., Костів О. З., Храпак Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.               Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики грошей від 21 вересня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Швалюк А. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1876, в розмірі 480 128,00 дол. США та пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за Договором позики грошей від 21 вересня 2012 року в розмірі 64 085 272 047 грн.
 
Позов мотивований тим, що 21 вересня 2012 року у м. Тернополі між нею та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, відповідно до якого вона надала відповідачу в позику кошти у сумі 3 997 524,00 грн, що на момент позики було еквівалентно 500 128,00 дол. США. Відповідач зобов`язався повернути позичену суму до 21 травня 2013 року готівкою в національній валюті, яка буде еквівалентна сумі 500 128,00 дол. США за курсом НБУ станом на день повернення позики. Однак, ОСОБА_2 не виконав належним чином свого обов`язку щодо повернення коштів, у 2016-2021 роках він тричі здійснював повернення у загальній сумі, еквівалентній 20 000,00 дол. США, про що наявні розписки від 27 березня 2016 року на суму 5 000,00 дол. США, 07 квітня 2018 року - на суму 5 000,00 дол. США, та 12 червня 2021 року - на суму 10 000,00 дол. США. Станом на час подачі позову сума неповернутої позики складає 480 128,00 дол. США.
 
Згідно пункту 6 договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він сплачує пеню в розмірі 10% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання. Відповідно до зазначеної умови договору позивач нарахувала пеню за один рік до звернення в суд, що складає суму 64 085 272 047 грн.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 вересня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Швалюк А. В., зареєстрованим в реєстрі за № 1876 у розмірі 19 451 809, 77 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2023 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 червня 2024 року, в якій просила скасувати зазначені рішення та направити справу для розгляду до Яремчанського районного суду Івано-Франківської області за встановленою підсудністю.
 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2023 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 червня 2024 року у цивільній справі № 607/6619/23 закрито.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у мотивувальних та резолютивних частинах судових рішень у справі № 607/6619/23 не містяться висновки судів про права, обов`язки та інтереси ОСОБА_3 .
 
Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що зі змісту оскаржуваних рішень не вбачається, що суди приймали будь-які рішення щодо готельно-ресторанного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який, за твердженням скаржниці, вона успадкувала після смерті чоловіка. У даній справі розглядалося виключно питання стягнення грошової суми з позичальника ОСОБА_2 на користь позикодавця ОСОБА_1 , судом не вирішувалося питання щодо готельно-ресторанного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1243,2 кв.м. Ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині оскаржуваних судових рішень не вказано про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 .
 
Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2023 року, постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 червня 2024 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалися, а тому апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
09 липня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Ігнатенко О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Заявник вважає, що апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі, а саме застосовано норми права без врахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 911/2390/18, у постанові Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі № 175/2307/14-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 185/8191/16-ц, від 15 травня 2024 року у справі № 2-932/11, від 26 червня 2025 року у справі № 127/13997/22.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової  палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2025 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
 
06 серпня 2025 року справа № 607/6619/23 надійшла до Верховного Суду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - адвокат Ігнатенко О.О.  мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, не надав належної оцінки, що предметом оскарження було 3 судових рішення:
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22листопалда 2023 року у справі № 607/6619/23. Підставою оскарження даного судового рішення була частина перша статті 352 ЦПК України. 
-       Ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2023 року про відкриття провадження у справі № 607/6619/23. Підставою оскарження даного судового рішення у формі ухвали була ч. 2 ст. 353 ЦПК України. 
-       Постанова Тернопільського апеляційного суду від 27 червня 2024 року у справі № 607/6619/23. Підставою оскарження даного судового рішення у формі постанови була частина третя статті 370 ЦПК України. В першу чергу, ОСОБА_3 подаючи апеляційну скаргу зазначила про порушення судовими рішеннями, які прийняті в межах справи № 607/6619/23 виключної підсудності. ОСОБА_3 навела норми законодавства, релевантну практику Верховного Суду щодо виключної територіальної підсудності спорів, які стосуються нерухомого майна, виконання зобов`язань, забезпечених нерухомим майном.
В даному випадку, виконання зобов`язань по договору позики, заборгованість по якому була предметом судового розгляду у справі № 607/6619/23 забезпечена, згідно Договору іпотеки нерухомим майном, збудованим за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 . Проте, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки предмету апеляційного оскарження - 3-х судових рішень та закрив провадження у справі тим самим залишив судові рішення, прийняті у штучному спорі між пов`язаними особами з грубим, черговим (справа 
№ 607/9732/14-4) порушенням правил виключної територіальної підсудності. 
Вважає, що суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі не надав належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_2 з 2010 року вчиняє дії з шахрайського заволодіння майном ОСОБА_5 , ОСОБА_3 . 
 
Звертає увагу на те, що договір позики, договір іпотеки є одним з елементів подальшого виведення нерухомого майна ОСОБА_3 . Договір позики, заборгованість по якому була предметом судового розгляду у справі 
№ 607/6619/23, договір іпотеки, який був укладений відносно так званого виконання «зобов`язань» ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 безпосередньо впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 яка, разом з чоловіком - ОСОБА_5 за власні кошти будували готельно-ресторанний комплекс, проте останній, внаслідок шахрайських дій ОСОБА_2 був виведений з власності подружжя ОСОБА_4 (серпень 2012) та на наступний місяць (вересень 2012) переданий ОСОБА_1 «в так звану іпотеку на виконання зобов`язань по так званому договору позики», заборгованість по якому була предметом судового розгляду у справі № 607/6619/23. Однак, суд апеляційної інстанції, закривши апеляційне провадження та залишивши в силі оскаржувані ОСОБА_3 судові рішення, фактично наділив договір позики реальністю, та, як наслідок, узаконив подальше виведення майна з власності ОСОБА_3 
 
ОСОБА_3 , звертаючись до Тернопільського апеляційного суду долучила до апеляційної скарги вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2019 року у справі № 354/369/16-к, згідно з яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Детально послалась на нього, в тому числі обґрунтовуючи порушення судовими рішення у справі № 607/6619/23 її прав, інтересів і обов`язків, адже, договір позики, «заборгованість» по якому була предметом судового розгляду: 
-       не є реальним, кошти по ньому ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не передавались. Це, в тому числі підтвердив під час допиту чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , що встановлено у Вироку відносно ОСОБА_2 - був укладений лише з метою внесення запису про іпотеку щодо нерухомого майна - готельно - ресторанного комплексу, побудованого за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 ; 
-       являв собою ціль - не оформлення позикових зобов`язань, а продовження, між пов`язаними особами фраудаторної діяльності, на шкоду правам, інтересам ОСОБА_3 з шахрайського виведення через інститут іпотеки нерухомого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - спрямований на подальше виведення через фіксування «суми боргу» майна ОСОБА_3 шляхом так званого «звернення стягнення на предмет іпотеки».
Вважає, що це підтверджується вже наявним так званим «зверненням стягнення на предметі іпотеки» шляхом укладення в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області «мирової угоди» в межах справи № 607/9732/14-ц. 
 
Звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 належної правової оцінки не надав, та, фактично, залишив в силі судові рішення, які прийняті (справа 
№ 607/9732/14-ц) (справа № 607/6619/23) відносно так званої «позикової заборгованості», реальність якого вже була спростована в інших процесах за участю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . 
 
Вважає, що судовий процес у справі № 607/6619/23 не являв собою судовий захист інтересів ОСОБА_1 , адже реальність надання коштів (в позику значних коштів понад пів мільйона доларів США не підтверджена, а договір позики був укладений лише для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іпотечного обтяження на готельно-реторой комплекс подружжя ОСОБА_4 . Однак, суд апеляційної інстанції, вказаному належної правової оцінки не надав, не вірно застосував положення частину першу статті 352 ЦІК України. 
 
Вважає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване судове рішення не надав належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є учасниками судового процесу по справі № 354/802/13-ц який розглядається про теперішній час судами з 2013 року та в якому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спираючись, в тому числі на договір позики, обґрунтовують свою правову позицію.
 
Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є учасниками справи №354/802/13, тобто обізнані про судовий процес, підстави позову. Розуміючи, що перше рішення суду у цій справі прийнято на користь ОСОБА_5 продовжуючи свій намір заволодіння майном, з порушенням правил підсудності, після прийняття цього рішення суду від 05 червня 2014 року ОСОБА_1 , ТОВ «ЛУК 2013», ОСОБА_2 ініціюють між собою судовий процес в рамках якого, в першому судовому засіданні, укладають «фіктивну, фраудаторну» мирову угоду. Предметом «мирової угоди» виступає готельно-ресторанний комплекс який належить на праві власності 
ОСОБА_5 та земельна ділянка, що перебуває на підставі Договору суперфіцію в користуванні ОСОБА_5 та який мав переважне право на її викуп (оформлення права власності). 
 
Також на шкоду ОСОБА_3 з порушенням правил виключної підсудності, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТОВ «ЛУК-2013» ініціювали в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області два судові процеси:
справа № 607/9732/14-ц - про припинення зобов`язань по Договору позики з одночасним зверненням стягнення на предмет «іпотеки»- готельно-ресторанний комплекс подружжя ОСОБА_4 .  А ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ініціювали в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області зазначену справу № 607/6619/23 предметом якої є так звана «заборгованість» по договору позики. Судове рішення у цій справі № 607/6619/23 в подальшому надасть змогу продовжити заволодіння майном ОСОБА_3 шляхом так званої процедури «звернення стягнення на предмет іпотеки». Тому, судові рішення у цій справі безпосередньо впливають на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 як власниці готельно-ресторанного комплексу.
 
Звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 що подана у справі 
№ 607/6619/23 не вірно застосував положення статті 17, частини першої статті 352, частини четвертої статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
2.            Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів вважає, що касаційна скарга представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - адвокат Ігнатенко О.О. задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення  апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
 
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
 
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.
У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) указано, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
 
При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
 
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 32/77 (провадження № 12-17гс21), якою також закрито касаційне провадження з тих самих підстав, указано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відтак передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.
 
Отже, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні  права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Відтак, при вирішенні питання про те, чи ухвалено оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з ухваленням судового рішення у цій справі таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
З огляду на вказані процесуальні норми суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 
27 лютого 2019 року № 360/1938/16, провадження № 61-48003св18, від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03, провадження № 61-14624св19, від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц, провадження № 61-3433св19, від 05 лютого 2020 року 
№ 521/12093/19, провадження № 61-20975св19.
 
У справі, що переглядається, право на апеляційне оскарження рішення місцевого суду представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - адвокат 
Ігнатенко О.О. обґрунтовував тим, що подання позову про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки є елементами схеми подальшого незаконного заволодіння майном.
 
Звертає увагу на штучність спору, фіктивну мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі №?607/9732/14-ц та свідоме приховування інформації про інші судові процеси. Оскаржувані рішення, на думку скаржниці, легітимізують шахрайські дії ОСОБА_2 , фактично створюють нові правові підстави для втрати нею майна, яке вона успадкувала після смерті чоловіка - ОСОБА_5 , і яке вже було повернуто їй рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2014 року.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що правильними є висновки апеляційного суду про те, що оскаржуване рішення місцевого суду не стосується прав та інтересів спадкоємця ОСОБА_5 .
 
Отже, враховуючи, що місцевим судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки   ОСОБА_3 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про закриття апеляційного провадження, за апеляційною скаргою   ОСОБА_3 на судові рішення суду першої інстанції. У цій справі не ухвалювалися будь-які рішення щодо готельно-ресторанного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 успадкувала після смерті чоловіка.
 
Таким чином оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону і підстав для її скасування немає.
 
Доводи касаційної скарги про те, що дії сторін у цій справі направлені на подальше виведення майна ОСОБА_3 через фіксування «суми боргу» шляхом так званого «звернення стягнення на предмет іпотеки» є безпідставними, оскільки вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2019 року ОСОБА_2 вже визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у тому, що він у кінці 2010 року, реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння майном, належним його дядьку ОСОБА_5 користавшись довірливими відносинами останнього, який добровільно придбав за свої кошти на обвинуваченого земельну ділянку в с. Поляниця участок Вишні, на якій розпочав будівництво готельно - ресторанного комплексу за власні кошти, ОСОБА_2 оформив на себе в цілому право власності на готельно - ресторанний комплекс загальною вартістю 25 023 955 грн, що на участку АДРЕСА_1 , який потім передав в іпотеку, а також у статутний капітал ТзОВ «ЛУК 2013», чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 . Цей вирок суду набрав законної сили.
 
Отже, обставини щодо незаконного заволодіння готельно - ресторанним комплексом ОСОБА_2 встановлені під час розгляду кримінальної справи. 
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Крім того, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
 
З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
                                                                                                                
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - адвоката Ігнатенко Олександра Олександровича залишити без задоволення.
 
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 червня 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       О. М. Осіян
                                                                                                О. В. Білоконь
                                                                                                Н. Ю. Сакара