ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
30жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/16403/22
провадження № 61-4110св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Одаренко Катерини Олександрівни на постанову Київського апеляційного суду                       від 15 січня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення коштів, 3 % річних та пені за договором.
 
Позов обґрунтовано тим, що 22 жовтня 2021 року між нею та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022.
 
Відповідно до цього договору вона внесла всю суму коштів як передоплату в розмірі 41 291 дол. США, а відповідач свої зобов`язання за договором, які полягають                           у виготовленні і встановленні меблевих виробів, не виконав.
 
У зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь грошову суму у розмірі 46 310,51 доларів США, що згідно офіційного курсу валют Національного банку України, встановленого станом на 04 листопада 2022 року в розмірі 36,57 грн за 1 долар США, становить еквівалент 1 693 575,35 грн, з яких: 41 291,00 доларів США основного боргу, що еквівалентно згідно офіційного курсу 1 510 011,87 грн; 890,41 доларів США - 3 % річних, що еквівалентно згідно офіційного курсу 32 562,29 грн; 4 129,10 доларів США - пені по договору, що еквівалентно згідно офіційного курсу 151 001,19 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня
2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3 % річних, пені за договором на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022 від 22 жовтня 2021 року, задоволено.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022 від 22 жовтня 2021 року у розмірі 41 291,00 доларів США, пеню у розмірі 4 129,10 дол. США, 3% річних у розмірі 890, 41 доларів США.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 87 000,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, а тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача сплачених коштів у розмірі 41 291 дол. США є обґрунтованими. 
З огляду на те, що відповідач порушив зобов`язання, у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Сума 3 % річних від простроченої суми, яка підлягає задоволенню, становить 890,41 дол. США. 
Відповідно до пункту 8.4 договору за перевищення термінів виготовлення та встановлення продукції відповідач сплачує позивачці пеню в розмірі 0,1 % від ціни виробу, терміни якого з виготовлення та встановлення були перевищені, за кожний день перевищення терміну, встановленого в додатку 2/2 до договору. Відповідач                не виконав свої зобов`язання по договору по виготовленню і встановленню меблевих виробів, тому до нього застосовується пеня в розмірі, що зазначена                       в пункті 8.4 договору. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Крім того, суд вважав, що заявлена позивачкою до стягнення сума послуг з надання правничої допомоги в розмірі 87 000,00 грн. відповідає критерію співмірності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня
2023 року скасовано.
Ухвалено нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3 % річних, пені за договором на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022 від 22 жовтня 2021 року відмовлено.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що конверти, які направлялися на адресу відповідача, поверталися до суду без вручення адресату із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання».
Отже, ФОП ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату, час і  місце розгляду справи.
Відповідно до положень частини третьої статті 858 ЦК України у випадку, якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.
Позивачка не порушувала питання про розірвання договору від 22 жовтня 2021 року № 20211022 та припинення зобов`язань між сторонами. Сама по собі вимога про повернення коштів не може розцінюватися як вимога про розірвання або відмову від договору.
Крім того, апеляційним судом було встановлено, що відповідно до договору від 22 жовтня 2021 року № 20211022 частина меблів ОСОБА_1 була доставлена, тоді як у позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача усю сплачену нею суму без врахування вартості частини доставлених меблів. Клопотання про проведення експертизи для встановлення суми, на яку були виготовлені та доставлені меблі, позивачкою не подавалося.
Таким чином, до суду не надано доказів для встановлення того, яка частина робіт щодо виготовлення меблів за договором від 22 жовтня 2022 року № 20211022 була виконана, та вартості меблів, що впливає на суму заборгованості, яка підлягає стягненню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачкою належними доказами своїх вимог про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів за договором.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
30 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Одаренко К. О. через підсистему «Електронний суд» вдруге звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду
від 15 січня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 753/157/15-ц (провадження № 61-20595св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про часткове виконання відповідачем зобов`язань за договором.
Суд апеляційної інстанції виніс оскаржувану постанову без урахування правових позицій Верховного Суду, сформульованих у справах з подібними правовідносинами та обставинами.
За змістом положень частини п`ятої статті 653 ЦК України тільки при розірванні договору у зв`язку з істотним його порушенням однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.
Апеляційний суд дійшов неправильного висновку щодо невжиття позивачкою заходів для розірвання договору, оскільки відповідно до заявлених вимог позивачка не просила розірвати договір, відповідно й не заявляла про відшкодування збитків.
 
Матеріали справи не містять доказів виконання умов договору, адже часткова поставка матеріалу для виготовлення меблів не є предметом договору. Крім того, сторони не підписали жодного документа про прийняття-передачу певного обсягу замовлення за договором.
 
Позивачка надсилала відповідачу значну кількість усних та письмових претензій щодо невиконання умов договору, надала суду докази закупівлі у іншого постачальника всіх необхідних елементів та матеріалів для виготовлення меблів, які мав поставити та зібрати відповідач.
 
Оскаржуване судове рішення ґрунтується виключно на показаннях свідка ОСОБА_3 , яка заявила про часткове виконання договору відповідачем, тоді як відповідач взагалі стверджував про неотримання грошових коштів за договором.
 
Водночас допит свідка, заявленого відповідачем, без участі позивача та його представника є порушенням засад рівності учасників судового процесу.
 
Порушення статті 81 ЦПК України, а саме збирання (витребування) доказів самостійно судом, є порушенням принципу рівності у розумінні вимог пункту 1               статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у травні 2025 року, ОСОБА_2 заперечує проти доводів сторони позивачки, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Одаренко К. О. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
14 квітня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Одаренко К. О. про продовження строку для усунення недоліків.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року продовжено представнику ОСОБА_1 - адвокату Одаренко К. О. строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 02 квітня 2025 року.
 
28 квітня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд», на усунення недоліків надійшла уточнена редакція касаційної скарги, докази дати отримання копії оскаржуваної постанови та докази направлення уточненої касаційної скарги відповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року поновлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Одаренко К. О. процесуальний строк для подачі касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Одаренко К. О., витребувано матеріали цивільної справи з Солом`янського районного суду міста Києва.
 
У травні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
22 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022,                                 за яким виконавець зобов`язався виготовити та встановити вироби згідно                                  з специфікацією (додаток 1 до договору), а замовник зобов`язався прийняти та оплатити виготовлені та встановлені вироби.
 
Загальна вартість виробів становить 1 146 554 грн, що еквівалентно 43 464 дол. США. Вартість виробів зі знижкою складає 1 089 256 грн, що еквівалентно 41 291 дол. США (пункт 3.2 договору).
 
За змістом пунктів 3.3 і 3.3.1 договору оплата робіт виконавця становить 100 % від суми, що зазначена в пункті 3.2 цього договору в розмірі 1 089 256 грн, що еквівалентно 41 291 дол. США, та вноситься в порядку не пізніше дня підписання договору.
 
У випадку, коли замовник відмовляється від всієї або частини замовленої ним продукції за цим договором, через 10 та більше днів з моменту підписання договору, сума попередньої оплати йому не повертається (пункт 3.6 договору).
 
Відповідно до пункту 5.1 договору здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами в терміни, визначені в додатку 2/2 до цього договору, та оформлюється шляхом підписання акта здачі-приймання виготовлених виробів.
У випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (пункт 8.1 договору). 
 
За перевищення термінів виготовлення та встановлення продукції виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1 % від ціни виробу, терміни  виготовлення та встановлення якого були перевищені, за кожний день перевищення терміну, встановленого в додатку 2/2 до договору. Максимальний розмір пені не може перевищувати 10 % від вартості виробу (пункт 8.4 договору).
 
Згідно з пунктом 8.6 договору сплата пені не звільняє сторону від належного виконання зобов`язань.
 
Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 13.2 договору).
 
Суди встановили, що з 01 до 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 передала ФОП   ОСОБА_2 всю суму коштів в розмірі 41 291 дол. США, що підтверджується підписаним сторонами додатком № 3 до договору.
 
Відповідно до умов договору ФОП   ОСОБА_2 зобов`язаний був доставити ОСОБА_1 кухню і дві тумби, загальною вартістю 10 487 дол. США 25 грудня 2021 року, а встановити через 5 робочих днів - на 01 січня 2022 року.
Інші вироби в кількості 17 одиниць і вартістю 30 704 дол. США повинні були бути виготовлені 04 лютого 2022 року, доставлені ОСОБА_1 - 11 лютого 2022 року і встановлені 25 лютого 2022 року.
 
Апеляційний суд встановив, що відповідно до договору від 22 жовтня 2021 року № 20211022 частина меблів була доставлена ОСОБА_1 , що підтверджено, зокрема, показами свідка ОСОБА_3 , допитаного в судовому засіданні.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Одаренко К. О. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. 
Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.
 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21).
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП  ОСОБА_2 про стягнення коштів: основного боргу, 3 % річних та пеніза договором на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила про те, що відповідно до вказаного договору вона внесла всю суму коштів як передоплату в розмірі 41 291 дол. США, а відповідач свої зобов`язання за договором, які полягають у виготовленні і встановленні меблевих виробів, не виконав.
 
За статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
 
Відповідно до частини першої статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.
 
Апеляційним судом установлено, що між сторонами дійсно було укладено відповідний договір підряду на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022 та відповідач отримав від позивачки передплату у розмірі 41 291 дол. США.
 
Указаних обставин сторони не спростовують, а тому згідно статті 82 ЦПК України вони є встановленими та не підлягають доведенню.
 
У статті 526 ЦК Українивизначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків.
 
Положеннями статті 615 ЦК України установлено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.
 
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 
 
Аналіз положень частини п`ятої статті 653 ЦК України свідчить, що тільки при розірванні договору у зв`язку з істотним його порушенням однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.
 
Статтею 849 ЦК України передбачено: якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків, якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.
 
Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків (частина третя статті 858 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 638/16710/14-ц (провадження № 61-3413св19) зроблено такі висновки: «Отже, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення передбачених ним зобов`язань, оскільки приписами законодавства визначено такою підставою його виконання, проведене належним чином.
У разі припинення зобов`язань сторін за договором, позивач може розраховувати на стягнення із відповідача сплаченого йому авансу на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим.
Разом з цим за змістом статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.
При цьому доведення факту розірвання договору та припинення зобов`язань між сторонами покладається на позивача.
Сама по собі вимога про повернення авансу не може розцінюватися як вимога про розірвання договору. Вона повинна бути заявлена чітко, тобто таким чином, щоб однозначно сприймалась іншими особами».
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, встановивши, що укладений між сторонами договір не розірвано у передбаченому законодавством України порядку та позивачка не заявляла такої вимоги, а також не заявляла вимоги про припинення зобов`язань між сторонами, правильно застосував наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивачки грошових коштів, сплачених нею на виконання умов укладеного договору.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.
 
У пункті 13.2 договору від 22 жовтня 2021 року № 20211022 сторони погодили, що це договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
 
Матеріали справи не містять вимоги позивачки про відмову від укладеного договору у порядку, передбаченому частиною другою статті 849 ЦК України. Сама по собі вимога про повернення сплачених коштів не може розцінюватися як вимога про розірвання договору.
 
Отже, оскільки договір між сторонами не розірваний, то зобов`язання за ним                               не припиненні та відсутні підстави для повернення сплачених коштів.
 
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 753/157/15-ц (провадження № 61-20595св18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, щодо порядку відшкодування виконавцем на користь замовника сплаченої останнім суми. При цьому, у справі, на яку посилався заявник, передумовою для такого відшкодування (збитків) є розірвання договору. 
 
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують, фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами. 
Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого у справі рішення суду апеляційної інстанції, та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника. 
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                             не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Одаренко Катерини Олександрівни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. В. Коломієць

 
Б. І. Гулько

 
Д. Д. Луспеник