ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 158/1854/22
провадження № 61-11164св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Луцька міська рада Волинської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета  спору,- приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Грудзевич Тетяна Олександрівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року у складі судді Польової М. М. та постанову Волинського апеляційного суду 
від 04 квітня 2024 року у складі колегії суддів Киці С. І., Данилюк В. А., 
Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Луцької міської ради Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета 
спору, - приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Грудзевич Т. О. (далі - приватний нотаріус Ківерцівського РНО Волинської області), про визнання недійсним рішення в частині приватизації земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на землю та визнання недійсним договору дарування.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з погосподарської книги та технічним паспортом на будинок.
Даний житловий будинок за категорією господарств відносився до колгоспного двору, тому для його утримання та ведення господарства дід та баба позивача отримали близько пів гектара землі. У 1976 році біля будинку 
АДРЕСА_1 , самочинно, без отримання будь-якої документації, побудовано будинок АДРЕСА_2 . У зазначений період у користуванні будинку АДРЕСА_2 не було жодної земельної ділянки.
Позивач зазначав, що після смерті його діда ОСОБА_4 та баби ОСОБА_5 він став головою та єдиним власником цього колгоспного двору, оскільки проживав та був у ньому зареєстрований.
Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 24 жовтня 
2018 року у справі № 158/17396/18 позов ОСОБА_1 до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (рішення набрало законної сили 24 червня 2021 року).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня 2018 року № 150567203 житловий будинок із надвірними господарськими будівлями та спорудами 
АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_1 .
Під час оформлення права власності позивач дізнався, що земельна ділянка, з кадастровим номером 0721882701:01:001:1060, на якій розташований будинок, вже була приватизована його матір`ю ОСОБА_6 на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області 
від 14 листопада 1996 року № 10, відповідно до якого їй передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку, площею 0,27 га, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства. 
11 листопада 1997 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на землю.
У подальшому на підставі договору дарування земельної ділянки від 06 грудня 2011 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,52 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, з кадастровим номером 0721882701:01:001:1060, та для особистого підсобного господарства, 
з кадастровим номером 0721882701:01:001:1061.
На думку позивача, ОСОБА_6 набула зазначену вище земельну ділянку всупереч своїй волі, а саме внаслідок фальсифікування документів ОСОБА_3 або членами його родини, які працювали у сільській раді. З аналізу витягів погосподарської книги за період з 1977 року до 2005 року по будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , можна простежити безпідставний перехід права власності на земельну ділянку, на якій розташовані вказанні будинки, до будинку АДРЕСА_2 .
Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 просив суд:
визнати недійсними рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 14 листопада 1996 року № 10 в частині приватизації земельної ділянки на ОСОБА_6 ;
визнати недійсним державний акт на право власності на землю;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 06 грудня 
2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського РНО Волинської області Грудзевич Т. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1228.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 27 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що орган місцевого самоврядування (сільська рада) при прийнятті рішення в частині передачі земельної ділянки 
ОСОБА_6 діяла не на підставі, не в межах повноважень чи не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також те, що вказаним рішенням порушені його права та інтереси. Отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Оскільки відсутні правові підстави для задоволення основної позовної вимоги про визнання недійсним рішення в частині приватизації земельної ділянки, тому похідні позовні вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на землю та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки також задоволенню не підлягають.
У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.
Ківерцівський районний суд Волинської області додатковим рішенням 
від 20 грудня 2023 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. У задоволенні решти вимог заяви відмовив.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, враховуючи виконану адвокатом роботу, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідачки ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи в суді у визначеному розмірі, а, відтак, заява відповідачки ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
Не погодившись з рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року та додатковим рішенням цього ж суду 
від 20 грудня 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили їх в апеляційному порядку.
Волинський апеляційний суд постановою від 04 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року залишив без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.
Додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 20 грудня 2023 року змінив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції за суттю вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Разом з тим, беручи до уваги заперечення позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідачки ОСОБА_2 , заявлений до стягнення з позивача на користь відповідачки розмір таких судових витрат у розмірі 20 000 грн є завищеним та підлягає зменшенню до 15 000 грн.
Додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 20 грудня 2023 року ОСОБА_1 до апеляційного суду не оскаржував.
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.
Волинський апеляційний суд додатковою постановою від 18 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що, виходячи з розрахунку судових витрат, виконаних робіт, змісту договору, розміру сплачених коштів, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви, а саме стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2024 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 20 грудня 2023 року та додаткова постанова Волинського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року ОСОБА_1 до Верховного Суду не оскаржуються.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року 
у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 13 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 16 листопада 2016 року у справі 
№ 6-1443цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 
2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц (провадження 
№ 61-29813сво18), постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року 
у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), від 16 вересня 
2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20).
Касаційна скарга мотивована тим, що Жидичинська сільська рада народних депутатів не взяла до уваги право позивача ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки, площею 0,52 га, яка була у користуванні діда 
ОСОБА_4 та баби ОСОБА_5 та яка перейшла до позивача у встановлений законом спосіб. Оскільки підстави для відмови в позові відсутні, вважає, що похідні вимоги від основної також підлягають задоволенню. Позивач набув право власності на будинок, до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій вказаний будинок розташований, у зв`язку із цим державний акт на право власності на землю підлягає визнанню недійсним, як і договір дарування від 06 грудня 2011 року.
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до погосподарських книг у 1995-1996 роках за господарством позивача ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) було закріплено землі 0,08 га, а за будинковолодінням ОСОБА_6 (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) - 0,50 га землі, у період з 1997 року до 1998 року за будинковолодінням позивача - 0,20 га, а за будинковолодінням 
ОСОБА_6 - 0,50 га землі.
Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 24 жовтня 
2018 року у справі № 158/17396/18 позов ОСОБА_1 до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (рішення набрало законної сили 24 червня 2021 року).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня 2018 року № 150567203 житловий будинок із надвірними господарськими будівлями та спорудами 
АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_1 .
Відповідно до протоколу № 10 засідання сесії Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 14 листопада 1996 року прийнято рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність відповідно до заяв громадян (додатки 1, 2, 3), серед яких є ОСОБА_6 , площа для обслуговування житлового будинку 0,25 га, площа для ведення особистого підсобного господарства 0,27 га. На підставі вказаного рішення Жидичинська сільська рада Ківерцівського району Волинської області 11 листопада 
1997 року видала ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на землю.
Згідно з договором дарування від 06 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського РНО Волинської області Грудзевич Т. О., ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по частці кожному земельної ділянки, загальною площею 0,52 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що розташована в селі Жидичин Ківерцівського району Волинської області (кадастрові номери 0721882701:01:001:1060 
та 0721882701:01:001:1061).
Відповідно до довідки про право особистої власності робітника або службовця на жилий будинок від 26 листопада 1990 року позивачу ОСОБА_1 на підставі запису в погосподарській книзі Виконавчого комітету сільської ради народних депутатів за № 62 належить на праві особистої власності житловий будинок, розміщений на земельній ділянці колгоспу імені Кірова Ківерцівського району Волинської області і знаходиться в селі Жидичин Ківерцівського району Волинської області. Будинок дерев`яний, покритий шифером, до нього примикають господарські будівлі: хлів, льох, оцінка будинку становить 
5 585 руб. За змістом цієї довідки, до будинку надається в користування присадибна земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, розміром 0,08 га. Ця довідка стосується будинку, що знаходився в 
АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послався на те, що земельну ділянку, на якій знаходиться належний йому на праві власності будинок АДРЕСА_1 , незаконно передано у приватну власність його матері ОСОБА_6 на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 14 листопада 1996 року № 10, чим порушується його майнове право на приватизацію вказаної земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
У частині першій статті 9 ЗК Української РСР (в редакції Закону від 18 грудня 1990 року) передбачено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 17 ЗК Української РСР (в редакції Закону від 18 грудня 
1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.
У частині першій статті 23 ЗК Української РСР (в редакції Закону від 18 грудня 1990 року) визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними  актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до частини першої статті 30 ЗК Української РСР (у редакції Закону від 18 грудня 1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без  зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та  споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Згідно з частинами першою, другою статті 120 ЗК України (у редакції Закону 
від 04 листопада 2018 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження 
№ 12-143гс18), на яку заявник посилається як на підставу неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (пункти 8.16, 8.17).
Суди встановили, що згідно з погосподарськими книгами у 1995-1996 роках за господарством позивача ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) було закріплено землі 0,08 га, а за будинковолодінням ОСОБА_6 (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) - 0,50 га землі, у період з 1997 року до 1998 року за будинковолодінням позивача - 0,20 га, а за будинковолодінням 
ОСОБА_6 - 0,50 га землі.
Дід позивача ОСОБА_4 , зі слів позивача, помер у 1988 році, баба позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Колгоспні двори припинили існування зі вступом в дію 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність».
ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2018 року у справі № 158/1739/18, зареєстрував право власності на будинок 20 грудня 2018 року. Проте просить скасувати рішення органу місцевого самоврядування та акт про право власності на земельну ділянку за іншою адресою:      АДРЕСА_1 .
Відповідачка ОСОБА_2 вказала, що згідно з відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_1 з 29 серпня 1986 року зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 .
Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 24 жовтня 
2018 року у справі № 158/1739/18 встановив, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У частині першій статті 155 ЗК України (у редакції Закону від 04 листопада 
2018 року) передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування права позивача не порушені, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що за будинком, право власності на який відповідно до рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 24 жовтня 2018 року у справі № 158/1739/18набув ОСОБА_1 , була закріплена земельна ділянка, яка надана ОСОБА_6 на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області 
від 14 листопада 1996 року № 10. Також позивач не подав суду доказів, які б підтверджували його фактичне користування спірною земельною ділянкою. 
Суди також встановили, що за життя ОСОБА_6 позивач не оспорював її право власності на спірну земельну ділянку. ОСОБА_6 як власник земельної ділянки мала право нею розпорядитися і подарувати відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Цим договором дарування не порушуються права ОСОБА_1 , оскільки він не довів свого права на цю земельну ділянку. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на даний час є власниками земельної ділянки, ніяким чином не порушили права та інтереси позивача.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором 
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
Виняткові повноваження зі встановлення обставин справи, їх оцінки передовсім належать суду першої інстанції та як виняток суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України 
від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі 
№ 6-253цс16, від 13 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц (провадження 
№ 61-29813сво18), постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року 
у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), від 16 вересня 
2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20).
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених:
Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі 
№ 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253ц16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, в яких зазначено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості;
Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц (провадження 
№ 61-29813сво18), та Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), в яких вказано, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд;
Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20), в якій предметом позову є визнання права власності на спадкове майно за заповітом, а саме на 497/800 домоволодіння;
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі 
№ 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), в якій зазначено, що земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав у разі набуття майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними стосовно цивільно-правових норм, які є загальними, -
відхиляються касаційним судом, оскільки у справі, яка переглядається, підставою для відмови у задоволенні позову є те, що суди попередніх інстанцій не встановили наявність порушеного права, на захист якого подано позов, а також необґрунтованість і недоведеність позовних вимог, тому немає підстав вважати, що висновки, які зроблено судами у справі, що переглядається, суперечать висновкам, які посилається заявник у касаційній скарзі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Посилання в касаційній скарзі, що суди неправильно тлумачать 
статтю 120 ЗК України (в редакції, чинній на час визнання права власності на будинок), якою закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а також що до позивача перейшло й право власності на земельну ділянку, площею 0,52 га, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не довів, що під будинком, право власності на який він отримав на підставі рішення суду знаходиться земельна ділянка вказаної площі. Разом з тим, ОСОБА_1 не довів, що власниками земельної ділянки, на якій розташований його будинок, є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів (зокрема і висновку експертизи), які б підтверджували його позовні вимоги.
Доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводам, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року).
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії, судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року  в частині перегляду рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк