П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  727/9329/25                                                                 Головуючий у 1-й інстанції:   Смотрицький В.Г.  
Суддя-доповідач:  Капустинський М.М. 
30 вересня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Сапальової Т.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
у липні 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - Поляк М.В. звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Просила поновити пропущений процесуальний строк для подачі даної позовної заяви, оскільки позивач про постанову №1686 від 07.03.2025 року дізнався лише 11.07.2025 року у приміщенні Сторожинецького ВДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області ЗМУМЮ, про що наявна відповідна відмітка на його примірнику оскаржуваної постанови.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - Поляк Марії Володимирівни до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, про поновлення строку на подання адміністративного позову – відмовлено. Позовну заяву повернуто.
Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.
Так, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.07.2025 року адміністративний позов залишено без руху з порушенням вимог ст.ст.160,169 КАС України.
05.08.2025 року представник позивача ОСОБА_1 – Поляк М.В. через систему «Електронний суд» подала до суду заяву про усунення недоліків, в якій щодо пропуску строку звернення до суду зазначила, що 11.07.2025 року позивач в приміщенні Сторожинецького ВДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області ЗМУМЮ в присутності старшого державного виконавця Вертепи Л.Г. ознайомився зі змістом винесеної щодо нього постанови по справі про адміністративне правопорушення, про що наявна відповідна відмітка на його примірнику оскаржуваної постанови. Однак, 12.07.2025 року позивач разом зі своїм сином, який є дитиною з інвалідністю, був змушений виїхати за кордон для проходження термінового медичного обстеження та лікування його дитини, про що є відмітка в паспорті громадянина України для виїзду за кордон. Лише 22.07.2025 року позивач повернувся в Україну, тобто після спливу процесуального строку для звернення до суду. 23.07.2025 року позивач надав своєму представнику копію постанови з метою її оскарження в суді.
24.07.2025 року через підсистему «Електронний суд» подано адміністративний позов. Представник позивача ОСОБА_1 - Поляк М.В. просила визнати поважними причини пропуску та поновити строк для звернення до суду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2025 року у задоволенні заяви  - відмовлено. Позовну заяву повернуто представнику позивача ОСОБА_1 - Поляк М.В.
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вказав, що представником позивача ОСОБА_1 - Поляк М.В. не наведено суду належних причини пропуску передбачених законом строків на оскарження вказаної постанови. Суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 та його адвокат Поляк М.В. необґрунтовано пропустили встановлений законом строк на оскарження постанови серії №1686 від 07.03.2025 року, у зв`язку з чим необхідно відмовити позивачу та його адвокату в задоволенні клопотання про поновлення пропущених строків.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч1 ст.122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Згідно з ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Положенням ч.4 ст.161 КАС України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Поважність причин пропуску строку звернення до суду суд оцінює у кожному конкретному випадку з метою визначення правових наслідків. Так, поважними причинами можуть бути визнані: захворювання, що перешкоджає звернутись до суду, відрядження, несвоєчасне отримання оскаржуваного рішення, тощо.
З аналізу вищевказаних законодавчих норм вбачається, що процесуальний закон обмежує право звернення особи до адміністративного суду певними часовими рамками. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Перевіряючи поважність причин пропуску строку звернення з адміністративним позовом, суд встановлює обставини, які стосуються дотримання строку звернення до суду, до яких зокрема слід віднести: початок перебігу строку, момент завершення строку та наявність (відсутність) обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску звернення до суду.
Так, судом встановлено, що із наявністю винесеної щодо нього постанови по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 дізнався лише 11.07.2025р. у приміщенні Сторожинецького ВДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області ЗМУМЮ у присутності старшого державного виконавця Вертепи Л.Г. Однак, 12 липня 2025 року позивач разом зі своїм сином, який є дитиною з інвалідністю, був змушений виїхати за кордон для проходження термінового медичного обстеження та лікування його дитини, що підтверджується відмітками у паспорті громадянина України для виїзду за кордон позивача.
Син позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дитиною з інвалідністю із діагнозом – F07.8 (Інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок захворювань, травм і дисфункції мозку. Параноїдний синдром»), згідно заключення ЛКК №403 від 05.09.2024р. та Q62 - (Вроджені порушення прохідності ниркової миски (гідронефроз) та вроджені аномалії сечоводу (мегауретерміхурово сечовідний рефлюкс)), згідно рекомендацій переліком необхідних реабілітаційних заходів для складання індивідуальної програми (ІПР) хворого за місцем мешкання дитини-інваліда №158 від 23.08.2024р, вказані докази, що підтверджують інвалідність дитини позивача наявні у матеріалах справи.
Як слідує з матеріалів справи позивач здійснює догляд та виховує свого сина, який є дитиною з інвалідністю, на підставі чого ним була отримана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на підставі п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відомості про що наявні у його військово-обліковому документі з унікальним електронним ідентифікатором у вигляді двовимірного штрихкоду, який також наявний у матеріалах справи.
Так, апелянтом вказано, що в Україну позивач лише 22 липня 2025 року, тобто вже після спливу процесуального строку для звернення до суду, після чого, 23 липня 2025 року надав своєму представнику вказану копію постанови, що була ним отримана у Сторожинецькому ВДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області ЗМУМЮ, з метою її оскарження у суді.
Водночас, колегія суду зауважує, що твердження суду першої інстанції про те, що сина до Румунії супроводжував позивач, однак не надано докази того, чому це супроводження не могла здійснити мати дитини, а також чому позивач виїжджав з території України саме 12.07.2025 року, а не 13 чи 14 липня 2025 року, знаючи про постанову, з якою він не погоджувався та яку мав намір оскаржити в суді, чому позивач не звернувся до адвоката 11.07.2025 року та чому не повернувся в Україну раніше ніж 22.07.2025 року, на думку колегії суддів, є проявом надмірного формалізму, який суперечить принципам доступу до правосуддя та ефективного судового захисту.
Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Так, саме батько, тобто позивач, вирішив супроводжувати свою дитину до закладу охорони здоров`я іноземної країни, чим проявив піклування та батьківську турботу щодо стану здоров`я свого сина.
Колегія суддів звертає увагу, що ст.3 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці, в тому числі Україна, зобов`язані забезпечувати, щоб у всіх діях, що стосуються дітей, незалежно від того, здійснюються вони органами державної влади чи судами, пріоритетним визнавався найкращий інтерес дитини. У конкретному випадку найкращим інтересом дитини було її своєчасне медичне обстеження та лікування у супроводі того з батьків, хто міг забезпечити належний догляд і підтримку.
Отже, дії позивача у період з 12 по 22 липня 2025 року, пов`язані із супроводом дитини за кордон, були зумовлені об`єктивними обставинами, що не залежали від його волі, і були спрямовані виключно на забезпечення найкращих інтересів дитини.
Ігнорування цих обставин судом першої інстанції при відмові у поновленні строку на подання позовної заяви є проявом надмірного формалізму та суперечить принципу захисту прав дитини, передбаченому міжнародним правом.
Крім того, колегія суддів зауважує, що в оскаржуваній ухвалі судом було зазначено, що договір про надання правничої допомоги №30/25 ще 10.02.2025 року, а тому вважаю, що 11.07.2025 року позивач мав можливість надати своєму представнику копію постанови для її оскарження в суді.
В той же час, згідно з п.2.1 договору №30/25 про надання юридичної (правничої) допомоги від 10 лютого 2025 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» (далі - АО) та Молочем Миколою Васильовичем - АО на підставі доручення (угоди), яке надається Клієнтом в письмовій або електронній формі, так само як і в усній формі із наступним занесенням до бланку доручення (угоди), приймає на себе зобов`язання з надання певного виду юридичної (правничої) допомоги.
Таким чином, адвокатським об`єднанням виконується зобов`язання із надання правничої допомоги клієнту саме на підставі доручення (угоди), яке надається Клієнтом в письмовій або електронній формі, так само як і в усній формі із наступним занесенням до бланку доручення (угоди) та підписується сторонами, після чого у адвокатського об`єднання виникає зобов`язання із надання правничої допомоги.
Відповідно до доручення (угоди) №2 від 23.07.2025р. до договору №30/25 про надання юридичної (правничої) допомоги від 10 лютого 2025 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» (далі АО) та ОСОБА_1 , клієнт доручив адвокатському об`єднанню - «підготувати позовну заяву в моїх інтересах та представляти мої інтереси в суді».
Так, 23 липня 2025 року, тобто вже зі спливом строків на звернення до адміністративного суду із позовною заявою про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, адвокатське об`єднання отримало від позивача доручення та прийнято на себе відповідне зобов`язання, а в подальшому 24 липня 2025 року, тобто на наступний день до Шевченківського районного суду м. Чернівці було подано позовну заяву.
За правилами ч.4 ст.308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Так, суд першої інстанції зазначив про неподання стороною позивача доказів виїзду сина позивача за кордон разом із батьком на підтвердження, що поїздка дійсно здійснювалась з метою супроводу дитини-інваліда для лікування.
Водночас, апелянтом долучено до матеріалів справи копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон сина позивача – ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , у якому також наявні відмітки щодо перетинання ним державного кордону України через КПП «Siret» 12 та 22 липня 2025 року (виїзд та в`їзд), що додатково підтверджує те, що позивач супроводжував свою дитину до клініки «Medicover», що за адресою: Bulevardul Orhideei, nr. 15D, etajul 1, Sectorul 6, Bucure?ti.
Щодо недоліку позовної заяви у вигляді неповного зазначення адреси позивача (без області та району), то суд зауважує, що такий був усунутий одразу після отримання відповідної ухвали суду першої інстанції. Ця технічна неточність жодним чином не перешкоджала встановленню особи позивача чи розгляду справи по суті, оскільки інші ідентифікаційні дані (ПІБ, дата народження, РНОКПП, населений пункт, вулиця та будинок) були вказані коректно. Вимога суду щодо уточнення повної адреси була виконана в установленому строку, що підтверджує добросовісність позивача і не може бути підставою для обмеження його права на доступ до правосуддя.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі П/9901/736/18 (провадження №11-989заі18), згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №640/3040/21.
Крім того, у рішенні КАС ВС від 20 березня 2024 року у справі №560/14349/23 зазначено, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що пропуск строку на звернення до суду був зумовлений об`єктивними та непереборними причинами, пов`язаними з необхідністю невідкладного супроводу дитини-інваліда за кордон для лікування, що підтверджується належними доказами. Позивач подав позов одразу після повернення, а отже вжив усіх можливих заходів для своєчасного захисту свого права.
Відповідно до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Таким чином враховуючи, що ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2025 року по справі №727/9329/25 перешкоджає подальшому провадженню у справі, заявляється вимога скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення скасувати.
Справу направити до Шевченківського районного суду м. Чернівці для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Шидловський В.Б.    Сапальова Т.В.