ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 592/7164/24  Номер провадження 22-ц/814/3196/25	Головуючий у 1-й інстанції Шияновська Т.В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Пилипчук Л.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 10:48:39 до 11:01:29; повний текст складено 27 червня 2024 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної установи «Інфраструктура Сумщини» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1  звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким 
поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду з позовом; 
визнати протиправним та скасувати наказ державного підприємства «Дороги Сумщини» від 27 грудня 2023 року №156-к «Про звільнення ОСОБА_2 у зв`язку з ліквідацією підприємства», поновивши її на посаді провідного економіста відділу якості, технічного контролю та експлуатаційного утримання автомобільних доріг, штучних споруд та безпеки дорожнього руху державного підприємства «Дороги Сумщини»; 
стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 28 грудня 2023 року по день винесення судового рішення; 
допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на такі обставини і доводи.
17 жовтня 2018 року позивачку прийнято на роботу до ДП «Дороги Сумщини» на посаду секретаря, в подальшому працювала на різних посадах, з 31 травня 2019 року була переведена на посаду провідного економіста відділу якості, технічного контролю та експлуатаційного утримання автомобільних доріг, штучних споруд та безпеки дорожнього руху.
Розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації – начальника обласної військової адміністрації від 04 жовтня 2023 року № 547-ОД прийнято рішення про повну ліквідацію ДП «Дороги Сумщини» без правонаступництва та звільнення всіх працівників, у зв?язку з чим наказом ДП «Дороги Сумщини» від 27 грудня 2023 року №156 її звільнено із займаною посади згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації - начальника обласної військової адміністрації від 24 квітня 2024 року № 198-ОД визнано таким, що втратило чинність розпорядження від 04 жовтня 2023 року №547-ОД «Про ліквідацію державного підприємства «Дороги Сумщини», а розпорядженням від 24 квітня 2024 року №199-ОД запроваджено реорганізацію підприємства шляхом його перетворення в державну установу «Інфраструктура Сумщини».
Вказувала, що ліквідація підприємства не відбулася, розпочата процедура реорганізації, при якій припинення трудового договору можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників, відповідач відмовився поновляти її на роботі, до того ж до правонаступника перейдуть права та обов`язки роботодавця, підстави для припинення з нею трудового договору відсутні, а наказ про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню.
Зазначала, що вона про порушення свого права на працю дізналась 24 квітня 2024 року – в день видання розпорядження «Про припинення ліквідаційної процедури державного підприємства «Дороги Сумщини».

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 21 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачкою строку звернення до суду, визначеного ст.233 КЗпП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що, вирішуючи заявлений трудовий спір з приводу поновлення її на роботі та наведені нею у позовній заяві підстави позову, а також доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, що призвели до пропуску нею процесуального строку та не надав їм належної оцінки щодо поважності чи не поважності, не обговорив причини пропуску нею місячного строку, а лише формально послався на те, що вже отримала наказ про звільнення, а тому пропустила місячний строк, а також не враховано судом правові висновки Верховного Суду у подібних справах.
Наголошує на тому, що саме лише посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України не є достатніми для вирішення питання щодо поважності зазначених нею у позові причин пропуску строку на звернення до суду. При цьому суд не вказав на те, яким чином чи на підставі чого вона мала оскаржити його в місячний термін, враховуючи те, що підстави позову фактично зводяться до того, що у разі дотримання відповідачем ліквідаційної процедури, її звільнення не можна було вважати незаконним, проте підприємство у встановлений термін фактично ліквідовано не було, а відповідно і штат не було скорочено, що свідчить про відсутність підстав для її звільнення, про що їй не було відомо до 25 квітня 2024 року.
Звертає увагу суду на те, що, дізнавшись про порушення своїх прав, вона невідкладно, через 10 днів звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі.
Вказувала, що на день її звільнення мала завершитися ліквідаційна процедура, про те вказана ліквідаційна процедура була продовжена, про що відповідач не повідомив її. У подальшому, відповідач скасував своє рішення про проведення ліквідації і продовжував здійснювати господарську діяльність, про що їй стало відомо у квітні 2024 року.
Зазначала, що судом першої інстанції не перевірено чи мала місце ліквідація підприємства чи вказана ліквідація була удаваною з метою звільнення працівників, чи попереджав відповідач своїх працівників про те, що у день їх звільнення фактично ніякої ліквідації не відбудеться, що строк ліквідації продовжено, чи вказаної ліквідації взагалі не відбудеться як такої.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна установа «Інфраструктура Сумщини» навела свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначається, що на момент подання позивачкою до суду позовної заяви не існувало таких непереборних обставин, які мали бути враховані судом як поважними причинами пропуску строку позовної давності, адже позивачка могла оскаржити рішення засновника ДП «Дороги Сумщини» - Сумської обласної державної адміністрації, на виконання якого відповідачем здійснювалися заходи з ліквідації підприємства, а позивачкою, у свою чергу, не подано доказів того, що на момент її звільнення не відбувалась процедура ліквідації підприємства. Окрім того, відповідачем надані суду докази того, що на момент звільнення позивачки відбулось припинення ДП «Дороги Сумщини» шляхом ліквідації, докази належного попередження працівника про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією, а також виконання передбачених законом заходів при звільненні працівника.

Постановою Сумського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2024 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного суду.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

       Постановою Верховного Суду від 21 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково – постанову Сумського апеляційного суду від 30 січня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Розпорядженням виконуючого обов?язки голови Сумського апеляційного суду від 03 червня 2025 року справа передана на розгляд до Полтавського апеляційного суду.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 з жовтня 2018 року працювала на різних посадах у ДП «Дороги Сумщини».
Із 31 травня 2019 року  ОСОБА_1  працювала на посаді провідного економіста відділу якості, технічного контролю та експлуатаційного утримання автомобільних доріг, штучних споруд та безпеки дорожнього руху (а. с. 7-8).
10 жовтня 2023 року ОСОБА_1 письмово попереджена про те, що у зв`язку з припиненням шляхом ліквідації ДП «Дороги Сумщини» та утворенням комісії з припинення підприємства, відповідно до розпорядження від 04 жовтня 2010 року № 547-ОД «Про ліквідацію державного підприємства «Дороги Сумщини», вона підлягає звільненню із займаної посади з 11 грудня 2023 року згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Указане попередження ОСОБА_1 отримала 10 жовтня 2023 року (а.с. 36).
Наказом голови комісії з припинення ДП «Дороги Сумщини» Ткаченка А.В. від 27 грудня 2023 року № 156-к ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства.
Із указаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 28 грудня 2023 року (а.с. 6-7).
Підставою для прийняття зазначеного наказу про звільнення було розпорядження від 04 жовтня 2023 року № 547-ОД «Про ліквідацію державного підприємства «Дороги Сумщини» (а.с.11).
Розпорядженням від 24 квітня 2024 року № 198-ОД скасовано («відмінено» - мовою оригіналу) припинення шляхом ліквідації ДП «Дороги Сумщини».
Розпорядженням від 24 квітня 2024 року № 199-ОД вирішено реорганізувати вказане державне підприємство шляхом його перетворення в ДУ «Інфраструктура Сумщини» (а.с.8 зворот-9).
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що що  ОСОБА_1 без поважних причин пропустила встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, і підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин судом не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду і направляючи справу на новий апеляційний розгляд, у постанові від 21 травня 2025 року виклав такі висновки, які відповідно до ч.5 ст. 411 ЦПК України є обов?язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
«У справі, яка переглядається Верховним Судом, апеляційний суд установив, що розпорядження про ліквідацію підприємства, яке стало підставою для звільнення позивачки, скасовано, як і скасовано процедуру ліквідації підприємства, й вирішено реорганізувати підприємство.
ДП «Дороги Сумщини» не було ліквідовано, а відбулася його реорганізація
в ДУ «Інфраструктура Сумщини».
Тобто ліквідації підприємства не відбулося, а тому правова підстава для звільнення позивачки відсутня, що, як вірно вважав суд апеляційної інстанції, свідчить про порушення трудових прав позивачки.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції формально погодився з районним судом про пропуск позивачкою строку звернення до суду, так як закінчився місячний строк із дня вручення їй копії наказу про звільнення. Апеляційний суд не перевірив належним причини пропуску цього строку, на надав правову оцінку доводам позивачки та її клопотанню про поновлення такого строку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду (див. постанову від 20 березня 2025 року у справі № 990/317/23, провадження № 11-299заі24).
При цьому, касаційний суд звертає увагу, що у трудових правовідносинах
як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у cправі № 910/17459/20.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення позивачка посилалася на те, що на момент її звільнення були відсутні  підстави вважати незаконним її звільнення, так як підприємство ліквідовувалося. Лише після видання 24 квітня 2024 року розпорядження, яким припинено ліквідаційну процедуру роботодавця, її право на працю об`єктивно було порушено.
Судом передчасно відхилено відповідні посилання ОСОБА_1 , їм не надано належної правової оцінки.
При цьому апеляційний суд зробив висновок про те, що ліквідація підприємства була припинена і це є порушенням прав позивачки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши порушення трудових прав позивачки, зробив передчасні висновки про те, що вона не навела поважних причин пропуску строку звернення до суду.
У спірних правовідносинах суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив причини пропуску позивачкою строку звернення до суду і передчасно вважав неможливим поновити пропущений строк.
Доводи касаційної скарги у цій частині обґрунтовані.
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання
їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.»
Оцінюючи обставини, встановлені у межах розгляду цієї справи, апеляційний суд керується таким.
Позивачка звільнена з роботи на підставі ухваленого роботодавцем (власником підприємства) рішення про ліквідацівю підприємства без правонаступника, яке передбачє звільнення працівників за ініціативою роботодавця на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.
У межах розпочатої (незавершеної) процедури ліквідації підприємства позивачка звільнена 27 грудня 2023 року, проте через чотири місяці, а саме 24 квітня 2024 року (ліквідація підприємства не завершена, принаймі матеріали справи не містять доказів протилежного) власник підприємства змінює своє попереднє рішення - припиняє ліквідацію, вирішує провести реорганізацію підприємства. 
Таким чином, оскільки ліквідація підприємства не відбулася, тобто не настала подія, яка стала підставою для звільнення позивачки з роботи, то її (позивачки) звільнення не можна вважати законним.
Після видання розпорядження №199-ОД від 24 квітня 2024 року підприємство (його власник), діючи добросовісно, мало усвідомлювати, що звільнення працівника відбулося з підстави, яка власником підприємства визнана як мінімум недоцільною. 
Тобто, підприємство з урахуванням рішення власника №199-ОД від 24 квітня 2024 року мало б вжити заходи, передбачені ч.3 ст.49-2 КЗпП України, проте відповідач у справі не надав суду доказів про вжиття певних заходів щодо поновлення трудових прав позивачки.
Стосовно пропуску строку звернення до суду з позовом з урахуванням приписів ст. 233, ст.234 КЗпП України та сталої судовї практики слід керуватися тим, що об?єктивно упродовж місяця після звільнення позивачка не мала підстав оскаржувати у суді наказ про її звільнення у зв?язку із ліквідацією підприємства з огляду на дискреційні повноваження власника підприємства у вирішенні питання про ліквідацію підприємства та відсутність порушень порядку її звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України; позивачка також об?єктивно не могла знати або передбачити, що власник підприємства, не завершивши розпочату ліквідацію, вирішить припинити її (ліквідацію) і провести реорганізацію підприємства.
Як встановлено у межах розгляду цієї справи, позивачка звернулася із цим позовом 06 травня 2024 року, тобто у десятиденний строк з дня видання розпорядження №198-ОД від 24 квітня 2024 року.
З наведених підстав слід визнати поважними причини пропуску позивачкою місячного строку звернення до суду з позовом, передбаченого ст.233 КЗпП України. 
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог, а саме про задоволення позову.
Вирішую вимогу про стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд керується такими мрікуваннями.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виходячи зі змісту частини першоїстатті 235 КЗпП України, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. 
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. 
Згідно з підпунктом «е» пункту 4 Порядку № 100 приобчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.
 Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, у яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абзац другий пункту 3 Порядку № 100).
Згідно довідки ДП «Дороги Сумщини» (а.с.50) середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні два перед звільненням місяця роботи склав 2 066,44 грн.
Позивачка звільнена 27 грудня 2023 року, отже у грудні 2023 року залишилося два робочі дні – 28 і 29 грудня.
У 2024 року було 262 робочі дні.
З дев?яти місяців 2025 року (з 01 січня по 01 жовтня) було 202 робочі дні.
Тобто кількість робочих днів вимушеного прогулу складає 2+ 262 + 202 = 465 дні.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2023 року по 01 жовтня 2025 року становить 2 066,44 х 465 = 960 894,60 грн.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що тривалість розгляду цієї справи сталася внаслідок недобросовісних дій позивачки, тому підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. 
Судові витрати.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. 
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з позовом, позивачка була звільнена від сплати судового збору за подачу позовної вимоги про поновлення на роботі та скасування наказу, відповідно п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». За позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачка не була звільнена від сплати судового збору і судовий не сплатила. Проте, позовні вимоги задоволені в повному обсязі.
Таким чином, з Державної установи «Інфраструктура Сумщини» необхідно стягнути на користь Держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн за позовні вимоги немайнового характеру і 1 211,20 грн за позовну вимогу майнового характеру, а всього 2 422,40 грн.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд  

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2024 року  скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.
Позов  ОСОБА_1 до  Державної установи «Інфраструктура Сумщини» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Визнати протиправним та скасувати наказ державного підприємства «Дороги Сумщини» від 27 грудня 2023 року №156-к «Про звільнення ОСОБА_2 у зв`язку з ліквідацією підприємства».
Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного економіста відділу якості, технічного контролю та експлуатаційного утримання автомобільних доріг, штучних споруд та безпеки дорожнього руху Державної установи «Інфраструктура Сумщини».
Стягнути з Державної установи «Інфраструктура Сумщини» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 грудня 2023 року по 01 жовтня 2025 року, у сумі 960 894, 60 грн. 
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.
Стягнути з Державної установи «Інфраструктура Сумщини» на користь Держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов 

Судді: Л.І. Пилипчук

В.М.Триголов